Едуард Успенски
Чичо Фьодор, кучето и котарака

Превод от руски: Мая Халачева, 1983

chitanka.info

Първа глава
Чичо Фьодор

Едни родители имаха момченце. Наричаха го чичо Фьодор, защото беше много сериозно и самостоятелно. На четири години се научи да чете, а на шест — сам си вареше супа. Изобщо, беше много добро момче. И родителите бяха добри — татко и мама.

И всичко щеше да бъде добре, но майка му не обичаше животните. Особено котките. А чичо Фьодор обичаше животните и между него и майка му винаги възникваха разни спорове.

Та ето какво се случи веднъж. Върви си чичо Фьодор по стълбите и яде сандвич. Гледа, на прозореца седи котарак. От голям по-голям, на ивици. Котаракът му казва:

— Ти, чичо Фьодор, неправилно ядеш сандвича. Държиш го със салама нагоре, а трябва да слагаш салама върху езика си. Тогава е по-вкусно.

Чичо Фьодор опита — наистина беше по-вкусно. Почерпи котарака и го попита:

— А ти откъде знаеш, че се казвам чичо Фьодор?

Котаракът отговори:

— Аз познавам всички от нашата къща. Живея на тавана и всичко виждам. Кой е добър и кой е лош. Само че сега ремонтират тавана и няма къде да живея. А после може съвсем да заключат вратата.

— Ами кой те е научил да говориш? — попита чичо Фьодор.

— Никой — каза котаракът. — Тук запомниш дума, там — две. Освен това живях у един професор, който изучаваше езика на животните. Та така се научих. Сега без език не може. Направо си загиваш, от тебе или шапка ще направят, или яка, или просто килимче.

Чичо Фьодор предложи:

— Ела да живееш у нас.

Котаракът се усъмни:

— Майка ти ще ме изгони.

— Ами, няма да те изгони. Татко може да се застъпи.

И отидоха у чичо Фьодор. Котаракът си похапна и през деня се наспа под дивана царски. А вечерта се прибраха татко и мама. Щом влезе, мама веднага каза:

— Нещо ми мирише на котка. Чичо Фьодор май е довел котарак.

А татко рече:

— Какво от това? Голяма работа, котарак. Един котарак няма да ни пречи.

Мама възрази:

— На тебе може да не ти пречи, но на мене ще ми пречи.

— Защо пък ще ти пречи?

— Така — отговори мама. — Помисли си само, каква полза от този котарак?

Татко каза:

— Защо непременно трябва да има полза? Каква полза има от тази картина на стената?

— От тази картина на стената — обясни мама — има много голяма полза. Закрива дупката на тапетите.

— И какво от това? — не се съгласи татко. — И от котарака ще има полза. Ще го дресираме като куче. Ще си имаме котарак-пазач. Ще пази къщата. Не лае, не хапе, но не пуска никого в къщи.

Мама направо се разсърди:

— Омръзнаха ми твоите фантазии! И сина ми развали… Виж какво. Щом този котарак толкова ти харесва, избирай: или той, или аз!

Татко първо погледна към мама, после към котарака. След това пак към мама и пак към котарака.

— Аз — каза — избирам тебе. Тебе вече отдавна те познавам, а този котарак за първи път го виждам.

— А ти, чичо Фьодор, кого избираш? — попита мама.

— Никого — отговори момчето. — Само че, ако изгоните котарака, аз също ще се махна.

— Както искаш — каза мама, — само че котаракът утре да го няма!

Тя, разбира се, не вярваше, че чичо Фьодор ще се махне от къщи. И татко не вярваше. Те си мислеха, че просто така си говори. А той говореше сериозно.

Още от вечерта си подреди в раницата всичко, каквото му трябваше. И джобното ножче, и дебелото яке, и фенерчето. Взе всички пари, които събираше за аквариум. И си приготви чанта за котарака. Котаракът точно се побираше в нея, само мустаците му стърчаха отвън. И си легна да спи.

На сутринта татко и мама отидоха на работа. Чичо Фьодор Се събуди, свари си каша, закуси заедно с котарака и започна да пише писмо.

„Скъпи мои родители! Татко и мамо,

Много ви обичам. И животните много ги обичам. И този котарак също. А вие не ми разрешавате да си го гледам. Карате ме да го изгоня от къщи. А това не е правилно. Аз заминавам за село и там ще живея. Не се безпокойте за мене. Нищо няма да ми се случи. Аз мога да правя всичко и ще ви пиша. А докато тръгна на училище, има още време. Чак догодина.

Довиждане.

Ваш син — чичо Фьодор.“

Той пусна писмото в собствената си пощенска кутия, взе си раницата и котарака в чантата и тръгна към автобусната спирка.

Втора глава
На село

Чичо Фьодор се качи на автобуса и потегли. Пътуването беше приятно. По това време извънградските автобуси са почти празни. И никой не им пречеше да си приказват. Чичо Фьодор питаше, а котаракът отговаряше от чантата.

Чичо Фьодор попита:

— Как се казваш?

Котаракът каза:

— Вече не зная как. Наричаха ме и Барсик, и Пухчо, и Безделник. И даже Мър Мърович бях. Само че всичко това хич не ми харесва. Аз искам да си имам фамилия.

— Каква?

— Някаква сериозна. Морска фамилия. Аз съм от морските котараци. От корабните. И баба ми, и дядо ми са плавали по корабите с моряците. И мене морето ме тегли. Много тъгувам по океаните. Само че ме е страх от водата.

— Тогава хайде да те кръстим Матроскин — предложи чичо Фьодор. — Тази фамилия хем е свързана с котараците, хем има нещо морско.

— Да, има нещо морско — съгласи се котаракът, — това е вярно. Ами как е свързана с котараците?

— Не зная — каза чичо Фьодор. — Може би с това, че котараците са на ивици и моряците също. Имат си моряшки фланелки.

И котаракът се съгласи:

— Харесва ми тази фамилия — Матроскин. И морска, и сериозна.

Той така се зарадва, че вече си има фамилия, та чак взе да се усмихва от радост. Напъха се по-дълбоко в чантата и започна да си пробва фамилията.

„Моля ви, повикайте на телефона котарака Матроскин.“

„Котаракът Матроскин не може да се обади. Много е зает. Лежи на печката.“

И колкото повече я пробваше, толкова повече му харесваше. Подаде се от чантата и каза:

— Много ми харесва това, че фамилията ми не е подигравчийска. Не е например като Иванов или пък Петров.

Чичо Фьодор попита:

— А те защо да са подигравчийски?

— Защото винаги може да се каже: „Иванов е картоф, Петров е дървен философ“. А за Матроскин нищо такова не може да се каже.

В този момент автобусът спря. Бяха пристигнали на село.

Селото бе красиво. Наоколо — гора, поле и рекичката не бе далеч. Духа един такъв топъл ветрец и комари няма. Пък и в селото живеят доста хора.

Чичо Фьодор видя едно старче и го попита:

— Да имате тук случайно някоя празна къщичка? Да може да се живее.

Дядото отговори:

— Къщи — колкото щеш! Отвъд реката построиха нов блок, пететажен, като в града. Та половината село се премести там. А къщите си оставиха. И градините. И даже тук-таме и кокошките. Избери си, която искаш, и си живей.

И те тръгнаха да си избират. Изведнъж при тях дотича едно куче. Едно такова къдраво, разрошено. И цялото в бодли.

— Вземете ме да живея при вас! — рече то. — Ще ви пазя къщата.

Котаракът не се съгласи:

— Няма какво да пазиш. Ние и къща си нямаме. Ела след една година, като забогатеем. Тогава ще те вземем.

Чичо Фьодор каза:

— Ти, котарако, мълчи. Доброто куче още на никого не е попречило. По-добре да разберем къде се е научило да говори.

— Пазех вилата на един професор — отговори кучето, — който изучаваше езика на животните. Та така се научих.

— Това сигурно е моят професор! — извика котаракът. — Иван Трофимович Сьомин! Той имаше и жена, две деца и баба с метла. И все съставяше речник — „Руско-котешки“.

— За „Руско-котешки“ не зная, но „Ловно-кучешки“ съставяше. И „Краво-овчарешки“ също. А бабата вече не е с метла. Купиха й прахосмукачка.

— Няма значение, това е моят професор — рече котаракът.

— А той сега къде е? — попита момчето.

— Замина за Африка. В командировка. Да изучава езика на слоновете. А аз останах с бабата. Но се откри несходство на характерите. Аз обичам, когато човекът има весел характер — саламо-почерпителен. А тя, обратно, има тежък характер. Метло-изгонителен.

— Точно така е — подкрепи го котаракът, — и характерът й е тежък, и метлата също.

— Е, какво? Ще ме вземете ли да живея при вас? — попита кучето. — Или да дойда по-късно? След година?

— Ще те вземем — отговори чичо Фьодор. — Трима е по-весело. Как се казваш?

— Шаро — каза кучето. — Аз съм обикновено куче. Не съм породисто.

— А аз се казвам чичо Фьодор. А котаракът — Матроскин, такава му е фамилията.

— Много ми е приятно — поклони се Шаро. Личеше си, че е възпитан. Куче от добро семейство. Само че изоставено.

Но котаракът пак не бе доволен. Той попита Шаро:

— Ти какво можеш да правиш? Че то и катинарът просто може да пази къщата.

— Мога да заравям картофи със задните си крака. И да мия съдове — облизвам ги с език. Пък и място не ми трябва — мога да спя и навън.

Той много се боеше, че няма да го вземат.

А чичо Фьодор каза:

— Сега ще си избираме къща. Нека всеки мине из селото и да разгледа. А после ще решим кой е избрал най-хубавата къща.

И те започнаха да разглеждат. Всеки ходеше и избираше какво най-много му харесва. А после отново се срещнаха. Котаракът каза:

— Ама каква къща намерих! Цялата измазана. И печката е топла! Половин кухня заема! Хайде там да живеем.

А Шаро направо му се изсмя:

— Чудо голямо — печка! Глупости! Това ли е най-важното в една къща? Аз каква къща намерих — това се казва къща! Там такава кучешка колиба има — разкошна! Никаква къща не ни трябва! Всички ще се поберем в колибата!

Чичо Фьодор ги прекъсна:

— И двамата нищо не разбирате! В къщата непременно трябва да има телевизор. И големи прозорци. Аз намерих точно такава къща. Покривът е червен. И двор с градина има. Елате да я видите!

И те тръгнаха да я видят. Щом се приближиха, Шаро извика:

— Та това е моята къща! Аз за тази колиба говорех.

— И моята печка! — рече котаракът. — За такава печка цял живот съм си мечтал! Когато беше студено.

— Много добре! — каза чичо Фьодор. — Сигурно наистина сме избрали най-хубавата къща.

Разгледаха къщата и се зарадваха. Всичко имаше в нея. И печка, и легла, и перденца на прозорците! И радио, и телевизор в ъгъла. Наистина, старичък. И различни котлета имаше в кухнята, чугунени. И в градината всичко беше посадено. И картофи, и зеле. Само че беше запустяло, неоплевено. А в бараката имаше въдица.

Чичо Фьодор взе въдицата и отиде да лови риба. А котаракът и кучето запалиха печката и донесоха вода. След това ядоха, послушаха радио и легнаха да спят. Много им харесваше тази къща.

На другата сутрин чичо Фьодор, кучето и котаракът оправяха къщата. Обираха паяжините, изнасяха боклука, чистиха печката. Котаракът беше най-старателен — той обичаше чистотата. Бършеше с парцала всички шкафове, завираше се под всички дивани. Къщата и така не беше особено мръсна, ама сега съвсем заблестя.

А от Шаро нямаше много полза. Само тичаше, лаеше от радост и кихаше във всички ъгли. Чичо Фьодор не издържа и го прати в градината да заравя картофите. И кучето така се разработи, че пръстта се разлетя на всички страни.

Трета глава
Нови грижи

Трудиха се така през целия ден. И морковите изплевиха, и зелето. Нали бяха дошли да живеят тук, а не да си играят.

А след това тръгнаха към рекичката да се измият и най-важното, да изкъпят Шаро.

— Съвсем си се занемарил — каза чичо Фьодор. — Ще трябва хубавичко да се изкъпеш.

— И на мен ми се иска — отвърна кучето, — ама ми трябва помощ. Сам не мога. Сапунът ми се изплъзва от зъбите. А без сапун, това не е миене! Само така, мокрене!

Той се потапяше във водата, а чичо Фьодор го насапунисваше и му разресваше козината. А котаракът се разхождаше по брега и все тъгуваше за разните му океани. Нали си беше морски котарак, само дето го беше страх от водата.

След това си тръгнаха към къщи по пътечката, под слънчицето. А насреща им някакъв чичко тича. Червендалест, с шапка. На години около петдесетте и нещо отгоре. (Не че върху чичкото имаше нещо отгоре, а възрастта му беше с нещо отгоре. Значи той е на петдесет години и още малко.) Чичкото спря и попита:

— Ти, момченце, чие си? Откъде се взе при нас на село?

Чичо Фьодор отговори:

— Аз съм ничий. Аз съм си момче. Свое собствено. Пристигнах от града.

Гражданинът с шапката страшно се изненада и рече:

— Няма такова нещо, децата да са си просто деца. Свои собствени. Децата непременно са нечии.

— Защо да няма? — разсърди се Матроскин. — Аз например съм котарак — просто котарак! Свой собствен!

— И аз съм си свой собствен! — каза Шаро.

Чичото съвсем се обърка. Гледа — и кучетата говорят, и котараците. Нещо необикновено има тук. Значи, нередност. А отгоре на всичко и чичо Фьодор взе, че премина в настъпление:

— А вие защо питате? Да не сте случайно от милицията?

— Не, не съм от милицията — отговори чичото. — От пощата съм. Аз съм тукашният раздавач Печкин. Затова трябва всичко да знам. За да нося писмата и вестниците. Вие например за какво сте абонирани?

— Аз ще се абонирам за „Мурзилка“ — каза чичо Фьодор.

— А аз за нещо ловно — обади се Шаро.

— А вие? — попита чичото котарака.

— А пък аз за нищо — отговори той. — Ще правя икономии.

Четвърта глава
Съкровището

Веднъж котаракът каза:

— Докога ще я караме без мляко? Така направо може да си умрем. Трябва да купим крава.

— Трябва — съгласи се чичо Фьодор. — Но откъде да намерим пари?

— Да вземем на заем — предложи кучето. — От съседите.

— А как ще ги върнем? — попита котаракът. — Нали трябва да ги връщаме.

— Ще им ги връщаме с мляко.

Но котаракът не се съгласи:

— Щом ще си даваме млякото, тогава за какво ни е кравата?

— Значи, трябва да продадем нещо — рече Шаро.

— Какво?

— Нещо, което не ни трябва.

— За да продадем нещо, което не ни трябва — разсърди се котаракът, — първо трябва да купим нещо, което не ни трябва. А ние нямаме пари — Той погледна кучето и предложи: — Хайде, Шаро, тебе да продадем.

Шаро чак подскочи:

— Как така — мене?

— Ами така. Ти си вече охранено куче, красиво. За тебе всеки ловец ще даде сто рубли. Че и повече. А после ти ще избягаш от него и пак ще се върнеш при нас. Ама вече ще си имаме крава.

— Да-да! — викна Шаро. — Ами ако ме завържат на синджир! Хайде, котарако, тебе да продадем. Ти също си охранен. Гледай какъв си станал дебел. А котараците не ги завързват на синджири.

Тогава се намеси чичо Фьодор:

— Никого няма да продаваме. Ще тръгнем да търсим имане.

— Ура! — извика Шаро. — Най-после! — И тихичко попита котарака: — А какво е това имение?

— Не имение, а имане — отвърна котаракът. — Това са пари и съкровища, които хората са закопали в земята. Разбойници най-различни.

— А защо?

— Ами ти защо си заравяш кокалите в градината и ги криеш под печката?

— Аз ли? За после.

— И те за после.

Кучето веднага разбра всичко и реши да си скрие кокалите на друго място, за да не знае котаракът къде са.

И тръгнаха те да търсят имане. Котаракът рече:

— Ама как не съм се сетил досега за това съкровище? Така ще можем и крава да си купим, и в градината няма да има нужда да работим. Всичко ще можем да си купуваме от пазара.

— И от магазина — каза Шаро. — Месо е най-добре да се купува от магазина.

— Защо?

— Има повече кокали.

Точно тогава стигнаха до едно място в гората. Там имаше голям, пълен с ягоди хълм, а в хълма — пещера. Някога в нея са живели разбойници. Чичо Фьодор започна да копае. А кучето и котаракът седнаха наблизо на един камък. Кучето попита:

— А ти, чичо Фьодор, защо не потърси съкровище в града?

Чичо Фьодор каза:

— Ама че си чуден! Кой търси съкровище в града! Там не може дори да се копае — навсякъде е асфалтирано. А тук виж колко е мека земята, само пясък. За нула време ще намерим съкровище. И ще си купим крава.

Кучето рече:

— Хайде тогава, като намерим съкровището, да го разделим на три части.

— Защо? — попита котаракът.

— Защото на мен крава не ми трябва. Аз млякото много-много не го обичам. Ще си купувам салам от магазина.

— И аз не обичам особено мляко — каза чичо Фьодор. — Виж, ако кравата даваше боза или лимонада…

— Само моите пари няма да стигнат за крава! — заспори котаракът. — В стопанството е необходима крава. Какво ще е това стопанство без крава?

— Не ме интересува! — каза Шаро. — Не е задължително да купуваш голяма крава. Купи малка. Има такива специални крави, за котараци. Наричат се кози.

В този миг лопатата на чичо Фьодор взе, че издрънча в нещо — а то да било обкован сандък. Пък в него — всякакви съкровища и старинни монети. И скъпоценни камъни. Взеха те сандъка и си тръгнаха към къщи. А насреща им бърза раздавачът Печкин.

— Ти, момченце, какво носиш в този сандък?

Котаракът Матроскин, нали си е хитър, каза:

— Ходихме за гъби.

Но и Печкин не беше прост:

— А сандъка за какво ви е?

— За гъбите. Консервираме ги в него. Направо в гората. Ясно ли ви е?

— Разбира се, че ми е ясно. Какво неясно може да има тук — каза Печкин. А всъщност нищо не му беше ясно. Нали за гъби се ходи с кошници. А те — със сандък! Да бяха тръгнали с куфар! Но все пак Печкин ги остави на мира.

А те вече се бяха прибрали в къщи. Погледнаха — сандъкът беше пълен с пари. Не крава — цяло стадо заедно с бика можеха да си купят. И решиха, че всеки ще си направи подарък. Каквото иска, това ще си купи.

Пета глава
Първата покупка

Татко и мама много тъгуваха, че чичо Фьодор изчезна.

— Ти си виновен — казваше мама. — Всичко му разрешаваше и той се разглези.

— Просто той обича животните — обясняваше татко. — Затова е избягал с котарака.

— Да беше го насочил към техниката. Да беше му купил конструктор или прахосмукачка, за да се заеме с нещо полезно.

Но татко не се съгласяваше:

— Котаракът е живо нещо. С него можеш и да си играеш, и да се разхождаш по улиците. Може ли конструкторът да ти подскача подир някоя хартийка? Или например да си водиш прахосмукачката на връвчица? На него не му трябва играчка, а приятел.

— Не зная вече какво му трябва! — каза мама. — Всички са деца като деца — седят си в някой ъгъл и си правят човечета от жълъди. Погледнеш ги и сърцето ти се радва.

— Твойто се радва, а мойто не се радва. В къщи трябва да има и кучета, и котки, и цял кош приятели. И всякакви жумички-криеници. Тогава децата няма да бягат.

— Тогава родителите ще започнат да бягат — рече мама. — Защото аз и без това се изморявам на работата. Едва ми стигат силите да погледам телевизия. И изобщо, стига си ми говорил глупости. По-добре кажи как да намерим момчето.

Татко мисли, мисли, а после каза:

— Трябва да дадем обява във вестника, че е изчезнало момче. Казва се чичо Фьодор. И да опишем всичките му белези. Ако някой го види, да ни съобщи.

Така и направиха. Написаха обява. Описаха как изглежда чичо Фьодор. На колко години е. И че косата му отпред стърчи, сякаш го е близнала крава. И обещаха награда за този, който го намери. Занесоха обявата в най-интересния вестник. Който има най-много читатели.

А чичо Фьодор нищо не знаеше за това. Той си живееше на село. На другата сутрин попита котарака:

— Слушай, котарако, ти как живееше по-рано?

Котаракът отговори:

— Лошо. По-лошо не можеше да бъде. Не искам да живея пак така.

— А ти, Шаро, как живееше?

— Нормално живеех. Средна хубост. Когато ме нахранят — добре, когато не ме нахранят — лошо.

— И аз също живеех нормално. Средна хубост — каза чичо Фьодор. — Само че сега ще живеем другояче. Ще живеем щастливо. На тебе, Матроскин, какво ти трябва, за да си щастлив?

— Трябва ми крава.

— Ами добре, купи си крава. А най-добре си я вземи под наем. Да я опиташ отначало.

Котаракът помисли и се съгласи:

— Правилно — ще си вземем крава под наем. А после, ако ни хареса да си имаме крава, ще си я купим завинаги.

Чичо Фьодор попита Шаро:

— А на тебе какво ти трябва, за да си щастлив?

— Трябва ми пушка — рече Шаро. — Ще си ходя сам със себе си на лов.

— Добре — каза чичо Фьодор. — Ще имаш пушка.

— Ще ми трябва още и нашийник с медали! — викна кучето. — И ловджийска чанта!

— Гледай го ти! — ядоса са Матроскин. — Че ти така съвсем ще ни разориш! Никакви доходи няма от тебе, само разходи. А ти, чичо Фьодор, какво искаш да си купиш?

— На мене лично — каза чичо Фьодор — ми трябва велосипед. В града не ми разрешаваха — там има много коли. А тук мога да си карам, колкото си искам. Из селото и по полето. Насам-натам. Натам-насам.

Но котаракът не се съгласи.

— Ти, чичо Фьодор, само за себе си мислиш. Ти, значи, ще си се возиш из селото, а ние отзад ще тичаме пеша. Насам-натам. Натам-насам. Не, не за това съм си мечтал цял живот. Не ни трябва твоят велосипед!

— Купи си мотоциклет — предложи кучето. — Че като запрашим из селото, ПЪР-ПЪР-ПЪР! Всички кучета ще си умрат от завист.

Само като си представи това ПЪР-ПЪР-ПЪР, на чичо Фьодор веднага му стана весело. А котаракът се разкрещя:

— За нищо не мислите! Само ви дай да харчите пари! Ами като завали или като стане студено например? Нали всички ще изпонастинем. Ще се изпоразболеем. А аз едва сега започвам да живея — крава се каня да си купувам! Не, мотоциклетът не е кола. Не ми трябва вашето ПЪР-ПЪР-ПЪР, хич не ме кандърдисвайте!

Шаро помисли, помисли и се съгласи с него:

— Да, мотоциклетът не е кола. Прав е. Няма да го купуваме. За нищо на света. По-добре да си купим кола.

— Каква кола?

— Обикновена, лека — каза кучето. — Колата си е кола.

— И какво? — викна котаракът. — Може някъде колата да си е кола. Само не в нашата област. Пътищата ни са такива… А като заседне в гората? С трактор ли ще я измъкваме? Купете си тогава и трактор към нея!

— Ами да! — разкрещя се кучето. — Точно така! Чичо Фьодор, купувай трактор!

Чичо Фьодор погледна към котарака. Ала котаракът си мълчеше. Какво да каже? Махна с лапа: „купувайте, ако щете, комбайн, щом не ме слушате“.

Взе котаракът парите и тръгна да купува крава. А чичо Фьодор отиде на пощата да напише писмо до завода, да му изпратят трактор. Той написа следното писмо:

„Здравейте, уважаеми, които правите трактори. Изпратете ми, моля ви се, трактор. Само че не съвсем истински и не съвсем играчка. Да му трябва по-малко бензин, а да върви по-бързо. И да бъде весел, и да пази от дъжд. А парите ви изпращам — сто рубли. Ако ви останат, върнете ги обратно.

С уважение… чичо Фьодор (момче)“…

След известно време Матроскин се върна в къщи и доведе за връвчицата една крава. Взел я под наем от селското бюро за услуги. Кравата беше рижа, с голяма муцуна и една такава важна. Просто професор с рога! Само очила й липсваха. И котаракът също стана важен.

— Това — вика — е моя крава. Ще я кръстя Мурка в чест на баба ми. Вижте колко е красива! Беше последната. Никой не искаше да я вземе. А пък аз я взех: много ми хареса. А ако ми хареса още повече, ще си я купя завинаги. Разрешено е.

Той взе косата и отиде да се запасява със сено за зимата. А кравата се приближи до прозореца. На прозореца имаше перденца. Тя взе, че изяде всички перденца. И всички цветя, които бяха в саксиите. Кучето видя и каза:

— Какво правиш? Защо ядеш цветята и перденцата? Да не си нещо болна? Може би трябва да ти измерим температурата? Да ти сложа ли термометъра?

Кравата го погледна така, сякаш всичко е разбрала, а после взе, че се пъхна през прозореца, издърпа новата покривка и я задъвка! Шаро даже припадна от учудване. После скочи от припадъка и се хвана за другия край на покривката. Не й дава да я дъвче. Той дърпа към себе си, кравата — към нея. И никой не може да си отвори устата, за да не изпусне покривката.

Тогава се върна чичо Фьодор с покупки от магазина. На котарака беше купил моряшка фланелка, а на Шаро — нашийник с медали.

— Каква игра сте измислили с новата покривка? — развика се той. — Я ги виж ти, веселяците, какви били умни!

А те мълчат. Само пулят очи към него. Тогава той видя, че всички цветя по прозореца са изядени и че пердетата ги няма, и всичко разбра. Измъкна колана от панталона си и плесна глупавата крава. Но, изглежда, кравата беше разглезена. Нахвърли се върху чичо Фьодор с рогата. А той като хукна… Но панталоните му бяха без колан и се спъна в тях. Още малко и кравата щеше да го намушка.

Кучето хвана кравата за опашката — не й даде да набоде чичо Фьодор. В този момент се върна котаракът.

— Какво правите с моята крава? Да не съм я купил, за да я теглите за опашката! Хубаво забавление сте си намерили!

Но чичо Фьодор обясни всичко на котарака. И проядените перденца му показа. А кучето държеше кравата за опашката — всичко става!

— Завържи кравата си със синджир — каза чичо Фьодор.

Котаракът се опъна:

— Това да не е куче, че да я завързвам със синджир. Кравите така си се разхождат.

— Да, но нормалните крави! — викна Шаро. — А твоята е психо! — и пусна кравешката опашка.

Че като хукна оная ми ти крава — право към котарака! Горкият котарак едва се изплъзна. Качи се на покрива и извика:

— Съгласен съм! Съгласен съм! Нека стои вързана със синджир, щом е такава глупачка!

Шеста глава
Сврачето Крадливко

Така си живееше чичо Фьодор на село. И хората от селото го обикнаха. Защото не стоеше без работа, все нещо правеше или си играеше. А после грижите му се поувеличиха. Разбраха хората, че обича животните, и започнаха да му носят разни зверчета. Птиченце ли изостане от ятото си, зайче ли се изгуби, веднага го взимат и го носят на чичо Фьодор. А той се занимава с тях, лекува ги и ги пуска на свобода.

Веднъж у тях се появи свраче. Очите му като копчета, носът му дебел. И едно такова, страшно сърдито.

Чичо Фьодор го нахрани и го качи на гардероба. Нарекоха сврачето Крадливко — каквото видеше, веднага го отмъкваше на гардероба. Види кибрит — на гардероба. Види лъжица — на гардероба. Даже будилника качи на гардероба. И нищо не можеш да вземеш от него. Крадливко веднага разперва крила, съска и кълве. Върху гардероба стана цял склад. После малко поотрасна, понапълня и започна да излита през прозореца. Но привечер непременно се връщаше. И не с празни ръце. Ту ключ от гардероб ще отмъкне, ту запалка, ту детска формичка. Веднъж донесе даже биберон. Сигурно някое бебе си е спяло в количката на улицата, а Крадливко е прелетял и му е измъкнал биберона. Чичо Фьодор много се страхуваше за сврачето: лоши хора можеха да го застрелят с пушка или да го ударят с пръчка.

А котаракът реши да привиква сврачето към работа.

— Какво го храним напразно! Нека бъде полезен!

И той започна да учи сврачето да говори. По цели дни стоеше край него и повтаряше:

— Кой е? Кой е? Кой е?

Шаро се поинтересува:

— Нямаш ли си друга работа? Да беше го научил поне на някоя песен или стихотворение.

Котаракът отговори:

— Песни и аз мога да пея. Само че от тях няма полза.

— А от твоето „кой е“ каква полза има?

— Такава. Ще идем ние в гората за дърва и в къщи няма да има никого. Всеки може да влезе и да изнесе нещо. А така, ще дойде човек, ще почука на вратата, сврачето ще попита: „Кой е?“. Човекът ще си помисли, че в къщи има някой и няма да краде. Ясно ли ти е?

— Но ти самият казваше, че у нас няма нищо за крадене — взе да спори Шаро. — Даже мене не искаше да вземеш.

— По-рано нямаше какво — обясни котаракът, — а сега намерихме съкровище.

Шаро се съгласи с котарака и също започна да учи сврачето на „кой е“. Цяла седмица го учиха и най-после сврачето се научи. Щом някой почукаше на вратата или затропаше по стълбите, Крадливко веднага питаше:

— Кой е? Кой е? Кой е там?

И ето какво излезе от това. Веднъж чичо Фьодор, котаракът и Шаро отидоха в гората за гъби. И в къщи нямаше никого, освен сврачето. Тогава дошъл раздавачът Печкин. Почукал на вратата и чул:

— Кой е?

Той отговорил:

— Аз съм, раздавачът Печкин. Донесох списание „Мурзилка“.

Сврачето пак попитало:

— Кой е?

Раздавачът отново казал:

— Аз съм, раздавачът Печкин. Донесох списание „Мурзилка“.

Само че никой не отворил вратата. Раздавачът пак почукал и пак чул:

— Кой е? Кой е там?

— Никой. Аз съм, раздавачът Печкин. Донесох списание „Мурзилка“.

И така продължили цял ден. Чук-чук.

— Кой е?

— Аз съм. Раздавачът Печкин. Донесох списание „Мурзилка“.

Чук-чук.

— Кой е?

— Аз съм, раздавачът Печкин. Донесох списание „Мурзилка“.

Накрая на Печкин му станало лошо. Съвсем се измъчил. Седнал на стълбата и сам започнал да пита:

— Кой е?

А сврачето му отговаряло:

— Аз съм, раздавачът Печкин. Донесох списание „Мурзилка“.

Печкин пак питал:

— Кой е?

А сврачето пак отговаряло:

— Аз съм, раздавачът Печкин. Донесох списание „Мурзилка“.

Когато чичо Фьодор, Матроскин и Шаро се върнаха в къщи, много се учудиха. Седи си раздавачът на стълбите и си повтаря едно и също: „Кой е?“, та „Кой е?“.

И от къщата все едно и също се чува:

— Аз съм, раздавачът Печкин. Донесох списание „Мурзилка“… Аз съм, раздавачът Печкин. Донесох списание „Мурзилка“.

Едва свестиха раздавача, напоиха го с чай. А като разбра каква е работата, той не се разсърди. Само махна с ръка и сложи в джоба си още два бонбона.

Седма глава
Тр-тр Митя

В списанието, което донесе Печкин, имаше картичка. А на картичката беше написано:

„Молим Ви утре да си бъдете в къщи. На Ваше име е получен трактор.

Началник на железопътната гара Несидоров.“

Отдолу с красиви букви беше напечатано още: В НАШАТА СТРАНА ИМА МНОГО ЖЕЛЕЗОПЪТНИ ЛИНИИ! Всички се зарадваха. Особено Шаро. И зачакаха трактора. Най-после го докараха с голям камион и го оставиха пред къщата. Шофьорът помоли чичо Фьодор да се разпише и да му даде един плик. В плика имаше писмо и специална книжка как да си служим с трактора. В писмото пишеше:

„Уважаеми чичо Фьодор (момче),

Ти помоли да ти изпратим трактор, не съвсем истински и не съвсем играчка, и той да бъде весел. Изпращаме ти такъв. Най-веселият в завода. Това е опитен образец. Бензин не му трябва. Работи с продукти.

Отзиви за трактора молим да се изпращат при нас, в завода.

С голямо уважение — инженер Тяпкин (изобретател на трактора)“.

После чичо Фьодор взе книжката и зачете:

ЗАВОД ЗА ЖЕЛЕЗОТРАКТОРНИ ИЗДЕЛИЯ. ТР-ТР МИТЯ,

ПРОДУКТОВ. 20 к. с.

Прочете и рече:

— Нищо не се разбира. Какво е това „тр-тр“? Какво е това „къ съ“?

— Какво има за разбиране? — каза котаракът. — Всичко е просто като фасул. „Тр-тр“ това е съкратено от „трактор“. А „Митя“ означава „Модел на Инженер Тяпкин“. Който ти е написал писмото.

— А какво означава двадесет „къ съ“? — попита чичо Фьодор.

— „Къ съ“ — това е конски сили. Значи, че той ще издърпа двадесет коня, ако те дърпат на една страна, а той — на друга.

— А колко ли сено му трябва? — ахна Шаро.

— Не му трябва сено. Тук нали пише: работи с продукти.

Чичо Фьодор страшно се учуди:

— Матроскин, ти откъде знаеш всичко? И за фамилиите, и за тракторите, и за къ съ?

— Като поживеете колкото мене — отговори котаракът, — и вие ще знаете. Къде ли не съм живял! И при едни стопани, и при други, и в библиотеката, и даже в спестовната каса. Толкова нещо съм видял през живота си, че за цяла котешка енциклопедия ще стигне. И изобщо, вие тука си стоите без работа, а кравата ми, моята Мурка, не е доена.

Той излезе. А момчето и Шаро се заловиха да палят тр-тр. Започнаха да наливат в трактора супа и да пъхат кюфтета. Направо в резервоара. Че като забумтя оня ми ти трактор!

Те се качиха и тръгнаха из селото. Обикаля, обикаля Митя из селото, после взе, че спря пред една къща.

— Какво му стана? — попита чичо Фьодор. — Може би горивото му е свършило?

— Нищо не е свършило. Просто подуши, че мирише на понички.

— На какви понички?

— На обикновени. В оная къща пържат понички.

— И какво ще правим сега!

— Не зная — каза Шаро. — Само че така вкусно мирише, че и на мене не ми се пътува.

— Ама че трактор съм си купил! — ядоса се чичо Фьодор. — Така ли ще спираме пред всяка къща? И пред столовете. Това не е трактор, а хипопотам. Търа-търа — три чадъра! Да го вземат мътните този инженер Тяпкин!

Наложи се да влязат в къщата и да си поискат понички. Като разбра за това, Матроскин се разсърди на чичо Фьодор.

— Нали ви казах нищо да не купувате, а вие все не ме слушате! Сега тоя тр-тр няма да можем да го изхраним!

Но после котаракът се успокои:

— Нищо, чичо Фьодор, не се отчайвай. Добре, че имаш мене. Ще се справим и с твоя трактор. Ще закачим пред него един кренвирш на въдица. Той ще върви след кренвирша и ще ни вози.

Така и направиха. И скоро тракторът започна да се поправя. Изобщо, той беше весел. Кабината му — пластмасова, небесносиня, а колелата — железни. И трябваше да го смазват не с машинно масло, а с олио.

Но тогава пък кравата Мурка им създаде грижи.

Осма глава
Хмелът цъфти

Кравата Мурка, която котаракът купи, беше глупава и разглезена. Но даваше много мляко. Толкова много, че всеки ден все повече и повече. Всички кофи бяха пълни с мляко. Всички буркани. И даже в аквариума имаше мляко. Рибите плуваха в него.

Веднъж чичо Фьодор се събуди и какво да види — в умивалника няма вода, а кисело мляко. Чичо Фьодор извика котарака и му рече:

— Какво си направил? Как ще се мия сега?

Котаракът отвърна намръщено:

— Можеш да се миеш и в реката.

— Така ли? А през зимата? Пак ли в реката?

— През зимата можеш изобщо да не се миеш. Всичко ще бъде потънало в сняг — няма да се изцапаш. И изобщо, някои се мият с език.

— Някои и мишки ядат — каза чичо Фьодор. — А това кисело мляко да го няма в умивалника!

Котаракът помисли и рече:

— Добре. Ще си взема теленце. Нека то да яде киселото мляко.

А на обяд — пак изненада. И пак с Мурка. Идва си тя от паша, кой знае защо, на задни крака. А в устата й цветенце. Сложила предни крака на хълбоците и си пее:

Помня, мома бях, когато със грохот

поемаше нашата армия в поход.

Само че не може да изговаря думите и затова излиза така:

Му-му му-му-му му-му-му-му му-му

му-му-му-му му-му-му му-му-му му-му…

И едно облаче над главата й — като шапчица. Шаро попита:

— Какво се е развеселила такава? Празник някакъв ли има, що ли?

— Какъв празник? — каза чичо Фьодор.

— Може да има рожден ден. Или ден на киселото мляко. А може да е кравешката Нова година.

— Каква ти Нова година! — рече Матроскин. — Просто е преяла попадийка или хмел, та затова е откачила.

А кравата като се затича, че като си фрасна главата в стената! Едва успяха да я вкарат в обора. Матроскин отиде да я дои. След пет минути излезе, но с него се бе случило нещо странно. Моряшката му фланелка бе завързана отпред като престилка, а кофата — нахлупена на главата му като каска. И си пееше нещо безсмислено:

Дали защото съм моряк,

живея без въпроси —

от ден на ден, от бряг на бряг

вълна добра ме носи.

Явно, че беше опитал от веселото мляко. Шаро рече на чичо Фьодор:

— Първо кравата ни се побърка, а сега и котаракът полудя. Би трябвало да извикаме „Бърза помощ“.

— Да почакаме още малко — каза чичо Фьодор. — Може да дойдат на себе си.

Какво ти на себе си! Мурка от краварника започна да мучи полонезата на Огински:

Му-му муму-му му-му-му!

Му-му му-му му-му!

А котаракът запя нещо съвсем странно:

Делеше си баба

с два гъсока хляба —

лакоми така, че

гладна баба плаче,

и също — фрас! — главата в стената.

Тогава вече и чичо Фьодор се разтревожи:

— На ти, Шаро, две копейки. Тичай на автомата да извикаш „Бърза помощ“.

Шаро затича, а котаракът и кравата започнаха да идват на себе си. Престанаха да пеят и да мучат. Котаракът се хвана за главата и каза:

— Ама че мляко дава нашата крава! Става само за кондензирано, та да го пробутваш на враговете по време на война. За да пощуреят и да наизскачат от окопите.

И точно тогава дойде раздавачът Печкин. Един такъв румен и радостен.

— Гледайте каква обява прочетох във вестника. За едно момченце. Очите му са кафяви и косата му отпред е щръкнала, сякаш го е лизнала крава. Високо е 1 метър и 20.

— Е, и какво? — рече котаракът. — Малко ли такива момчета има?

— Може и да не са малко — отговори раздавачът, — само че това момче е избягало от къщи. А родителите му се тревожат какво става с него. И даже обещават награда за онзи, който го намери. Може би ще дадат велосипед. А на мене страшно ми трябва велосипед, да разнасям пощата. Аз и метър си нося: ще измеря вашия стопанин.

Като чу, Шаро се хвана за сърцето. Ще измери Печкин чичо Фьодор, ще го откара в къщи — какво ще правят тогава те с котарака! Ще загинат!

А котаракът не се обърка и каза:

— Винаги можете да го измерите. Пийнете си първо млекце. Току-що издоих кравата. Моята Мурка.

Раздавачът се съгласи.

— С удоволствие ще си пийна млекце. Млякото е много полезно. За това даже във вестниците пише. Дай ми най-голямото канче.

Котаракът изтича в къщи и бързо му донесе канче, най-огромното. Наля в него мляко и го даде на Печкин. Печкин го изпи, че като опули едни очи! Като запя:

Във пощата като колар

кога си вадех хляба,

бях млад и силен като звяр —

не знаех що е слабост!

и също заби глава в стената — чук!

А сврачето попита отвътре:

— Кой е? Кой е там?

Раздавачът отговори:

— Аз съм, раздавачът Печкин! Нося ви метър. Ще ви меря млякото. Дайте ми най-голямото канче!

В този момент пристигна „Бързата помощ“. Излязоха двама санитари и попитаха:

— Кой е полудял тук у вас?

Печкин отговори:

— Къщата е полудяла! Нахвърля се срещу мене.

Хванаха го санитарите под ръка и го поведоха към колата. И казаха:

— Сега хмелът цъфти. Сума народ полудява. Особено кравите.

Когато си отидоха, чичо Фьодор се обърна към котарака:

— Ти това мляко го изхвърли. Да не стане пак някоя беля.

А пък на котарака му се досвидя да го излее. И реши да даде млякото на трактора. На тр-тр Митя. На машината нищо няма да й стане. Тракторите не полудяват. И изля всичкото мляко в резервоара. Направо от кофата.

Митя стоя, стоя, че като забръмча — и право към котарака! Котаракът захвърли кофата и за миг се озова на дървото! А Митя започна да си играе на футбол с кофата. Игра, игра, докато не я сплеска на питка. Гледай го ти, този модел на инженер Тяпкин!

А после тръгна да хулиганствува из селото. Да разкопава бурените и да гони кокошките. И различни песни да бръмчи. Накрая даже се пъхна да се къпе. Едва не се задави. Криво-ляво излезе на брега, досрамя го. Стигна до къщи, застана на мястото си, без да поглежда към никого. Взе сам на себе си да се кара.

Чичо Фьодор много се разсърди на Матроскин и го наказа в ъгъла.

— Следващия път ще правиш каквото ти казват!

Шаро взе да се присмива на котарака.

Но чичо Фьодор му се скара:

— Стига, стига. Престани да се присмиваш на човека, когато е наказан.

Разбира се, Матроскин си беше котарак, а не човек. Но за чичо Фьодор той беше като човек.

А с тази крава имаше още приключения. И то доста.

Девета глава
Вашият син — чичо Фаро

На другия ден чичо Фьодор реши да напише писмо до къщи. Та да не се тревожат татко и мама за него. Защото той много ги обичаше. А те не знаеха къде е и какво става с него. И разбира се, се безпокояха.

Седна чичо Фьодор и написа:

„Мои татко и мамо,

Аз живея добре. Просто чудесно. Имам си къща. Вътре е топло. В нея има една стая и кухня. Неотдавна намерихме съкровище и си купихме крава. И трактор — тр-тр Митя. Тракторът е хубав, само че не обича бензин, а обича супа.

Татко и мамо, много ми е мъчно за вас. Особено вечер. Но няма да ви кажа къде живея. Иначе ще ме вземете, а Матроскин и Шаро ще загинат.“

И изведнъж чичо Фьодор видя, че селските момчета пускат на полето хвърчило. И хукна при тях. И нареди на котарака да допише писмото вместо него. Котаракът взе молива и започна да пише:

„И още си имаме топла печка. Много обичам да си почивам на нея! Със здравето не съм много добре: ту лапите ме въртят, ту опашката ми е като откъсната. Защото, скъпи татко и мамо, животът ми беше тежък, пълен с лишения и изгонения. Но сега всичко е различно. И салам си имам, и току-що издоено мляко имам в чинийката на пода. Пий колкото щеш! Мишките хич не искам и да ги видя. Ловя ги само така, за развлечение. Или с въдицата, или с прахосмукачката ги изсмуквам от дупките им и ги нося на полето. А денем обичам да се качвам на покрива. И там опуля очи, разперя мустаци и се пека като ненормален. Облизвам се на слънце и съхна.“

Но изведнъж котаракът чу, че мишките в мазето нещо се разшумяха. Извика Шаро и хукна към мазето с прахосмукачката. Шаро захапа молива и продължи да драска нататък:

„Тия дни започнах да се скубя. Старата козина пада от мене — да те е страх да влезеш в къщи. Затова пък расте нова — чиста, мека като коприна! Просто астраган. Пък и малко съм попрегракнал. Минувачи много, по всички трябва да лаеш. Час полаеш, два полаеш, после не лай, а някакво свистене и бълбукане излиза.

Скъпи татко и мамо, сега просто няма да ме познаете. Опашката ми е вирната, ушите ми стърчат, носът ми е студен и рунтавостта ми се е увеличила. Сега през зимата ще мога да спя дори и на снега. Вече сам ходя в магазина. И всички продавачи ме познават. Дават ми безплатно кокали… Така че не се безпокойте за мене. Станал съм толкова здрав, направо уха-а! Ако се покажа на изложба, всички медали са ми вързани в кърпа. За красота и за съобразителност.

Довиждане.

Ваш син — чичо Шаро.“

След това искаше да поправи думата „Шаро“ на „Фьодор“. Излезе нещо съвсем неясно:

„Довиждане.

Ваш син — чичо Фаро“.

Заедно с Матроскин те запечатаха писмото, написаха адреса и Шаро го отнесе със зъби до пощенската кутия.

Но от кутията писмото не тръгна скоро към адреса. Защото раздавачът Печкин беше в лудницата. Отначало той не искаше да остава там. Казваше, че не той е полудял, а къщата на чичо Фьодор, която започнала да го боде.

А после му хареса в лудницата. Нямаше нужда да разнася писма, пък и хранеха добре. И освен това там се запозна с един счетоводител. Децата му го бяха докарали до болница. И той през цялото време поучаваше Печкин. Казваше му:

— Печкин, не скачай на леглото!

— Печкин, не се навеждай през прозореца!

— Печкин, не замеряй другарите си с кюфтета!

Макар че Печкин отникъде не се навеждаше, никъде не скачаше и не замеряше другарите си с никакви кюфтета.

Но Печкин беше сърдит на чичо Фьодор. Той казваше така:

— Някои хора държат в къщи кучета и котки, а аз даже велосипед си нямам.

Но това беше после. А засега той все още беше в лудницата и писмото си стоеше в пощенската кутия.

Десета глава
Шаро отива в гората

Чичо Фьодор и котаракът живееха в къщата. А Шаро все тичаше из двора или си стоеше в колибката. И нощуваше там. Идваше в къщата само за да обядва или така, на гости. Седеше си той веднъж в колибката и си мислеше:

„Котаракът си купи крава. Чичо Фьодор — трактор. А аз какво, да не съм по-лош от другите? Време е и аз да си купя пушка, за да съм щастлив. Докато има пари.“

Чичо Фьодор все го разубеждаваше да не си купува пушка — жал му беше за животинките. И котаракът го разубеждаваше — свидеха му се парите. А кучето не искаше и да чуе.

— Махнете се — казваше им — от пътя ми! У мен се събужда инстинктът! Животните затова са създадени, за да ги ловуват. Това преди не можех да го разбера, защото живеех лошо! А сега се оправих и ме тегли към гората със страшна сила!

Отиде той в магазина и си купи пушка. И патрони си купи, и чанта си купи, ловджийска, за да прибира разните животни в нея.

— Чакайте ме — рече — довечера. Ще ви застрелям нещо вкусничко.

Излезе той от селото и тръгна към гората. Гледа — един селянин на каруца. Селянинът предложи:

— Качвай се, ловецо, ще те закарам.

Шаро се качи на каруцата, провеси лапи. А селянинът го попита:

— А ти, приятелю, как стреляш? Добре ли?

— Как иначе! — отговори Шаро.

— Ами ако си хвърля шапката, ще я улучиш ли?

Шаро се изправи на задни лапи, приготви пушката.

— Хвърляйте си — рече — шапката. Сега от нея нищо няма да остане. Само дупчици.

Каруцарят си свали шапката и я подхвърли във въздуха. Високо-високо, до самите облаци. Шаро ка-аа-то избумка! Конят ка-аа-ато се подплаши! Че като хукна! Каруцата, разбира се, след него. Шаро от изненада не можа да се задържи на крака и се катурна от каруцата с лапите нагоре. И — бух! — на пътя. Добре започна ловът!

По-нататък тръгна пеша. Стигна до гората, гледа: на поляната стои заек. Кучето зареди пушката, приготви чантата и се запромъква към него.

— Сега като го бумна!

Заекът го видя и хукна. Шаро — подире му. Но се спъна в нещо и се замота в чантата, в която трябваше да носи плячката. Седи си той в чантата и си мисли:

„Добре започва ловът! И сега какво, сам себе си ли да нося в къщи?! Излиза, че аз съм и ловецът, аз съм и трофеят? Ама че смях ще падне…“

Измъкна се той от чантата и хукна по следата. Пушката — на гърба, носа — в земята. Стигна до една тясна рекичка, гледа — заекът вече тича по другия бряг. Хвана пушката в зъбите си и заплува — няма да зареже заека, я! А пушката тежка — ще го удави! Гледа Шаро — вече е на дъното.

„Че то какво излиза? — помисли си кучето. — Това вече не е лов, а на риболов прилича!“

Реши да захвърли пушката и да изплува по-бързо.

„Почакай, нещастни заеко, ще ти покажа аз на тебе! И без пушка ще те докопам! Ще ти откъсна ушите! Ще ти дам да се разбереш! Да се подиграваш с ловджии!“

Мъчи се той да изплува, мъчи се, ала все не може. Беше се оплел в ремъка на пушката и в чантата. Край, свърши се с Шаро!

Тогава почувствува, че някой го тегли за врата нагоре, към слънчицето. Беше старият бобър, който си строеше наблизо бент. Измъкна той Шаро и му каза:

— Нямам си друга работа, само ми е разни кучета да измъквам от водата!

Шаро отговори:

— Аз не съм ви молил да ме измъквате! Може пък изобщо да не съм се давил. Може да съм се занимавал с подводно плуване. Още не съм решил какво правех там, на дъното.

А му беше толкова лошо, чак му се плачеше! И вода шуртеше от него като от фонтан, и го беше срам да погледне бобъра. Ами да, уж беше тръгнал той да лови животни, пък вместо това те го спасиха от смърт. Тръгна си към къщи по брега. Един такъв оклюман, като мокра кокошка. Повлече пушката за ремъка и се размисли:

„Нещо не ми върви с лова. Първо паднах от каруцата. После се заплетох в ловджийската си чанта. А накрая едва не се удавих. Не ми харесва такъв лов. По-добре да ловя риба. Ще си купя въдици, сак. Ще си взема сандвич със салам и ще си седя на брега. Ще стана риболовно куче, а не ловджийско. Не искам да стрелям по животните. Само ще ги спасявам.“

Само че лесно е да се каже, а трудно — да се направи. Нали се беше родил ловджийско куче, а не някакво друго.

Единадесета глава
Бобърчето

Пък чичо Фьодор и Матроскин си стояха в къщи. Чакаха Шаро да се върне от лов. Чичо Фьодор майстореше хранилка за птици, а котаракът се занимаваше с домакинство: пришиваше копчета и кърпеше чорапи.

Навън вече се беше стъмнило, когато Шаро се върна. Вдигна чантата си и изтърси на масата едно животинче. Едно такова мъничко, пухкаво, с тъжни очи и с опашка като лопатка.

— Ето кого ви донесох.

— Къде го намери? — попита чичо Фьодор.

— Извадих го от реката. Седеше си на брега, а като ме видя — скок! — във водата. От страх. Едва го измъкнах. Щеше да се удави. Още е мъничък.

Котаракът го слуша, слуша, пък рече:

— Ама че си глупак! Та това е бобърче! То си живее във водата. Тя е неговият дом. Може да се каже, че от къщи си го измъкнал!

Кучето отговори:

— Откъде да зная, че живее във водата. Помислих си, че иска да се удави! Вижте какъв съм мокър!

— Хич не искам да те гледам! — каза котаракът. — И това ми било ловец — нищо не знае за животните! — И се качи на печката.

А бобърчето стои, пули очи към всички. Нищо не разбира. Чичо Фьодор му даде прясно мляко. Бобърчето си пийна и очите му започнаха да се затварят.

— Къде да го сложим да спи? — попита момчето.

— Как къде? — отговори кучето. — Щом живее във водата, трябва да го сложим в легена.

— Тебе трябва да те сложат в легена! — викна Матроскин от печката. — Та да поумнееш малко!

Кучето съвсем се обърка:

— Нали ти самият каза, че живее във водата?

— Във водата той само плува, а си живее в къщичка на брега — обясни котаракът.

Тогава чичо Фьодор взе бобърчето и го сложи в гардероба, в чекмеджето за обувки. И бобърчето веднага заспа. Шаро също отиде да спи в къщичката си. Не беше свикнал да се излежава по кревати. Той си беше селско куче, не беше разглезен.

На сутринта чичо Фьодор се събуди и чу, че в къщата става нещо странно. Сякаш някой режеше дърва — др-др… др-др…

И пак: др-др… др-др…

Той стана от леглото и видя ужасно нещо. Това вече не беше никаква къща, а дърводелска работилница. Наоколо хвърчаха стружки, трески и талаш. А масата я нямаше, сякаш никога не я е имало. Сред куп стърготини си седеше бобърчето и дялаше крака на масата.

Котаракът провеси лапи от печката и рече:

— Виждаш ли какво ни докара до главата твоят Шаро! Сега ще трябва да купуваме нова маса. Добре, че поне прибрах всички съдове. Щяхме да останем и без чинии! Само с вилици.

Извикаха Шаро.

— Видя ли каква я свърши!

— Ами ако беше изпилил леглото ми — каза чичо Фьодор, — посред нощ щях да тупна право на пода. Благодаря ти!

Подаде на Шаро ловджийската чанта и каза:

— Тичай на реката още преди закуска и занеси бобърчето там, откъдето си го взел. И да не си посмял да ловиш още някого от реката! Ние да не сме милионери!

Шаро без възражения пъхна бобърчето в чантата и хукна… Той самият вече съжаляваше, че го е хванал. А родителите на бобърчето много се зарадваха и не се караха на Шаро. Разбраха, че той не е отмъкнал синчето им нарочно, а по недоразумение. Така че всичко свърши много добре. Само се наложи да купят нова маса.

Но оттогава Шаро започна да тъгува. Искаше му се да отиде в гората на лов и това си е! А като излезе с пушката, като види някое животинче, не може да стреля — чак да ти се доплаче! Прибере се от гората — нито яде, нито пие: мъка го гризе. Отслабна, измъчи се — по-зле не можеше да бъде!

Дванадесета глава
Мама и татко четат писмото

Най-сетне писмото на чичо Фьодор пристигна в града. Там друг раздавач го сложи в чантата си и го понесе към къщата на татко и мама. А навън валеше силен дъжд. Раздавачът се намокри до кости. Татко чак го съжали:

— Защо в такова мокро време носите писма? Да бяхте ги изпратили по пощата.

Раздавачът се съгласи:

— Ами да, ами да. Защо ли ги нося и аз в тази влага? Добре го измислихте. Още днес ще докладвам на началника.

А татко и мама започнаха да четат писмото. Отначало всичко им харесваше. И това, че чичо Фьодор си има къща и крава. И че къщата му е топла, и че си е купил трактор. А после започнаха да се плашат. Татко четеше:

„И още си имаме топла печка. Много обичам да си почивам на нея! Със здравето не съм много добре: ту лапите ме въртят, ту опашката ми е като откъсната. Защото, скъпи татко и мамо, животът ми беше тежък, пълен с лишения и изгонения. Но сега всичко е различно. И салам си имам, и току-що издоено мляко имам в чинийката на пода… Мишките хич не искам и да ги видя. Ловя ги само така, за развлечение… с въдица… или с прахосмукачката… А денем обичам да се качвам на покрива… опуля очи, разперя мустаци и се пека като ненормален. Облизвам се на слънце…“

Мама слуша, слуша и хоп — припадна. Татко донесе вода и я свести. По-нататък мама сама продължи да чете:

„Тия дни започнах да се скубя. Старата козина пада от мене — да те е страх да влезеш, в къщи. Затова пък расте нова — чиста, мека като коприна! Просто астраган. Пък и малко съм попрегракнал. Минувачи много, по всички трябва да лаеш. Час полаеш, два полаеш, после не лай, а някакво свистене и бълбукане излиза…“

В този момент в стаята се разнесе гръм. Татко припадна. Сега пък мама изтича за вода и започна да го свестява.

Татко дойде на себе си и рече:

— Какво е станало с нашето дете? И лапите го въртят, и опашката му е като откъсната, и по минувачите е започнал да лае.

— И мишки лови с въдица — каза мама. — И козината му е от чист астраган. Да не би там, сред природата, да се е превърнал в агънце? От чистия въздух?

— Така ли? — попита татко. — Пък аз не съм чувал агънцата да бълбукат по минувачите. Може би просто се е побъркал от чистия въздух?

Решиха да прочетат писмото до край. Четяха и не вярваха на очите си:

„Скъпи татко и мамо, сега просто няма да ме познаете. Опашката ми е вирната, ушите ми стърчат, носът ми е студен и рунтавостта ми се е увеличила…“

— Какво му се е увеличило? — попита мама.

— Рунтавостта му се е увеличила. Сега вече ще може през зимата да спи на снега.

Мама помоли:

— Добре, чети до края. Искам да знам цялата истина, всичко, което се е случило с моя син.

И татко дочете до края:

„Вече сам ходя в магазина. И всички продавачи ме познават. Дават ми безплатно кокали… Така че не се безпокойте за мене… Ако се покажа на изложба, всички медали са ми вързани в кърпа. За красота и за съобразителност.

Довиждане.

Ваш син — Фаро.“

След това писмо мама и татко половин час се свестяваха, изгълтаха всички лекарства в къщи.

После мама каза:

— Може пък това да не е той? Може пък ние да сме се побъркали? Може би нашата рунтавост се е увеличила? И ние ще можем през зимата да спим на снега.

Татко започна да я успокоява, а мама продължи да вика:

— Мене всички продавачи ме познават и ми дават безплатно кокали! Аз не искам и да видя мишки! Ето сега и мене ме въртят лапите и опашката ми е като откъсната! Защото животът ми е бил тежък, пълен с лишения и изгонения! А къде ми е чинийката на пода?!

Татко едва успя да я свести.

— Ако ние сме се побъркали, не може да е и двамата заедно. Хората се побъркват един по един. Само от грип се разболяват всички заедно. И никаква рунтавост не ни се е увеличила, а обратното. Защото вчера бяхме в бръснаро-фризьорския салон.

Но за всеки случай си премериха температурата.

И температурата им беше нормална — 36,6. Тогава татко взе плика и внимателно го разгледа. На плика имаше печат, а на него името на селото, откъдето е било изпратено писмото. Там беше написано — село Киселомляково.

Мама и татко извадиха картата и започнаха да търсят къде се намира това село. Изброиха двадесет и две такива села. Седнаха и написаха за всяко от тях по едно писмо. До всеки селски раздавач.

„Уважаеми раздавано,

Има ли във вашето село едно градско момче, което да се казва чичо Фьодор? Той избяга от къщи и ние много се безпокоим за него.

Ако той живее при вас, пишете ни и ние ще дойдем да си го вземем. А на вас ще ви донесем подаръци. Само че не казвайте нищо на момчето, за да не знае. Иначе може да се премести в друго село и вече няма да може да го намерим. А ние не можем без него.

С голямо уважение — мама Рима и татко Дима.“

Те написаха двадесет и две такива писма и ги изпратиха във всички села с името Киселомляково.

Тринадесета глава
Шаро сменя професията си

Чичо Фьодор каза на котарака:

— Трябва нещо да се направи с Шаро. Ще загине така. Съвсем се е стопил от мъка.

Котаракът предложи:

— Да вземем да го направим впрегатно куче? Не е задължително да бъде ловджийско. Ще му купим количка и ще кара разни неща. Например млякото на пазара.

— Не — възрази чичо Фьодор. — Впрегатни кучета има само на Север. Освен това си имаме тр-тр Митя. Нещо друго трябва да измислим.

А после каза:

— Измислих! Ще го направим цирково куче — пудел. Ще го научим да танцува, да прескача през обръч, да жонглира с балони. Нека весели малките дечица.

Котаракът се съгласи с чичо Фьодор.

— Добре. Нека бъде пудел. Стайните кучета също са необходими, макар че са безполезни. Ще живее в къщата, ще лежи на дивана и ще носи чехлите на стопанина.

Извикаха Шаро и го политаха:

— Искаш ли да те направим на пудел?

— Ако искате и на плашило ме направете! — каза Шаро. — Все едно, животът ми е омръзнал. Няма за мене щастие на тази земя. Ще погреба призванието си.

И те се застягаха да вървят отвъд реката — в новата пететажна къща, в бръснарницата. Чичо Фьодор отиде да запали тр-тр Митя, а Матроскин — да даде на Мурка сено. Той й отвори вратата на краварника и й заръча:

— Оставяме къщата на тебе. Ако се появи някой крадец, хич не се церемони с него. Направо го намушкай с рогата. А довечера ще те нагостя с нещо.

Чичо Фьодор изкара тр-тр Митя, наля в него супа и седна на шофьорското място. Шаро се настани до него, а Матроскин — отгоре. И тръгнаха да се подстригват.

Митя радостно бръмчеше и с все сила въртеше колелата си. Щом види локва и цоп през нея! Така че водата като ветрило се разплисква на всички страни. Млад трактор! Новичък. А като срещне кокошки по пътя, тихичко се промъква до тях и с цяло гърло бибипка: „Би-и-би-иб!“. Клетите кокошки се разхвърчават из целия път. Прекрасно пътуване беше. Чичо Фьодор запя песен, а тракторът му пригласяше. Много добре излизаше.

— Сред полето брезичка…

— Тър-тър-тър.

— Сред полето къдрава…

— Тър-тър-тър.

— Тра-ла-ла-ла…

— Тър-тър-тър.

— Тра-ла-ла-ла…

— Тър-тър-тър.

Най-после пристигнаха пред бръснарницата. Котаракът остана в трактора — да го пази, — а чичо Фьодор и Шаро отидоха да се подстригват. В бръснарницата беше чисто, уютно и светло, под каските жени си сушаха косите. Бръснарят попита чичо Фьодор:

— Какво обичате, младежо?

— Трябва да подстрижа Шаро.

Бръснарят каза:

— Доживяхме! Шаровци, Маци! И как да го подстрижа? На черта или канадска ливада? Или може би като момченце? Да взема ли и да го обръсна поне?

Чичо Фьодор отговори:

— Няма нужда да го бръснете. И като момченце няма нужда. Трябва да го подстрижете като пудел.

— Как така като пудел?

— Много просто. Отгоре трябва да го накъдрите. Отдолу да се махне всичко — нула номер. А на опашката — топче.

— Ясно — каза бръснарят. — На опашката топче, в ръцете бастунче, в зъбите кокалче. Това вече не е Шаро, а цял младоженец!

И всички жени под каските се засмяха.

— Нищо няма да излезе, младежо. Ние имаме дамски салон и мъжки салон, а кучешки засега нямаме.

И те така се върнаха при Матроскин, без нищо. Котаракът рече:

— Ама че сте и вие! Да бяхте казали, че това не е обикновено куче, а е на някой артист или пък на някой директор на стадион. Моментално щяха и да ви подстрижат, и да ви накъдрят, и с одеколон да ви напръскат. Хайде, връщайте се обратно!

Когато се върнаха, бръснарят много се учуди:

— Забравихте ли нещо, младежо? Какво именно?

Чичо Фьодор каза:

— Забравихме да ви кажем, че това куче не е обикновено, а учено. Готвим го за сцената.

Бръснарят прихна да се смее.

— Ох, учено-недоучено! И какво може да прави? Да не би да пише и да съчинява? Или на свирка да свири?

Чичо Фьодор каза:

— За свирка не знам, но смята без усилие.

— Така ли? И колко прави пет по пет?

— Пет по пет е двадесет и пет — отвърна Шаро, — а шест по шест е тридесет и шест.

Като чу, бръснарят направо падна в бръснарския стол. Наистина учено куче: може не само да смята, но и да говори. Извади чиста кърпа и каза:

— Ако клиентите не възразяват, аз с удоволствие и ще подстрижа, и ще накъдря вашия Шаро. И на децата си ще разкажа, да знаят. Щом кучетата вече станаха грамотни, децата трябва да бързат. Иначе всички места в училище ще ги заемат животните.

Жените, които съхнеха под каските, не възразиха.

— Моля ви се! Моля ви се! Такова куче непременно трябва да се оправи. На такова куче всичко трябва да бъде прекрасно: и душата, и прическата, и топчето!

И бръснарят се хвана на работа. Докато подстригваше Шаро, започна с него разговор. Задаваше му въпроси от различни области на науката. А Шаро му отговаряше.

Бръснарят беше просто поразен. Такава ученост не беше срещал в живота си. Той подстрига Шаро, накъдри го, изми му главата и от учудване дори не взе пари за работата си. И така го напарфюмира, че от него на километър миришеше на „Полет“. Такъв пудел излезе от Шаро — направо за изложба! Сам не можа да се познае в огледалото.

— Какво е това къдравичко пуфенце? Не е куче, ами госпожичка. Ух, така бих го ухапал! — каза Шаро.

Отвън беше станал пудел, но отвътре си беше останал Шаро.

А чичо Фьодор му отговори:

— Това си ти. Стайно куче — пудел. Свиквай.

Само че Шаро никак не се развесели след бръснарницата. Ами още повече се натъжи. Тъгата му се предаде на чичо Фьодор, а от него и на Матроскин. И даже Митя си мълчеше — не плашеше кокошките.

Но едно нещо ги развесели накрая. Пристигнаха пред къщи и какво да видят — раздавачът Печкин седи на ябълката. Чичо Фьодор каза:

— Гледайте какъв плод е узрял на ябълката ни в края на август месец! Какво правите там?

— Нищо не правя — отговори Печкин. — Спасявам се от кравата ви. Дойдох да погледна през прозореца дали сте изключили всички котлони. А тя като се нахвърли върху мен! Вижте колко дупки имам по панталоните си!

И наистина, по панталоните му имаше около десетина дупки. А под дървото лежеше Мурка, преживяше.

Наложи се отново да поят Печкин с чай. А докато приготвяха чая, той тихичко се измъкна в коридора и незабелязано отряза от якето на чичо Фьодор едно копче. Защо го направи, ще узнаем по-късно. Но това копче беше много необходимо на Печкин.

Четиринадесета глава
Пристигането на професор Сьомин

Чичо Фьодор можеше да си живее много щастливо, ала все нещо му пречеше. Тъкмо се бяха оправили някак с Шаро и ето ти нова беда. Връща се веднъж чичо Фьодор в къщи и гледа: Матроскин стои пред огледалото и си боядисва мустаците. Чичо Фьодор попита:

— Какво става с тебе, котарако? Да не си се влюбил?

Котаракът започна да се смее:

— Ами! Ще седна да се занимавам с глупости! Хич не ща и да ги чуя тези думи — влюбил се! Просто пристигна стопанинът ми — професор Сьомин.

— А какво общо имат с това мустаците ти?

— Такова — каза котаракът, — че сега си сменям външността. Преминавам в нелегално положение. Ще живея в нелегалност.

— Защо? — попита чичо Фьодор.

— Затова, за да не ме вземат стопаните.

— Кой ще те вземе? Какви стопани?

— Професорът ще ме вземе. Нали съм негов котарак. И Шаро може да вземе. Шаро също е негов.

Чичо Фьодор чак се натъжи — наистина могат да ги вземат.

— Слушай, Матроскин — каза той, — а как ще те вземат, след като са те изгонили от къщи?

— Там е работата, че не са ме гонили — призна си котаракът. — Те, като заминаваха, ме оставиха при едни познати. А те — на други познати. А от другите познати аз сам избягах. Заключваха ме в бамята, за да не се скубя по всички стаи. И Шаро сигурно пак така е станал бездомен.

Чичо Фьодор се замисли, а Матроскин продължи:

— Не, професорът е добър. Не е лош професорът. Само че аз сега и при най-прекрасния няма да отида. Аз искам, чичо Фьодор, само с тебе да живея и да си имам крава.

Чичо Фьодор каза:

— Вече не зная какво да правя. Дали да не се преместим в друго село?

— Много сложно става — възрази котаракът. — И Мурка да местим, и нещата… А освен това тук вече свикнаха с нас. Нищо, чичо Фьодор, не се отчайвай. Аз ще поживея и в нелегалност. Ти по-добре се хващай за работа.

— Каква работа?

— Такава. Дърва трябва да приготвим — идва зима. Грабвай въже и тръгвай към гората. И Шаро вземи със себе си.

Но Шаро, щом узна за професора, също не пожела да излиза от къщи.

— Тръгвай, тръгвай — каза му котаракът. — Ти няма от какво да се страхуваш, тебе даже родната ти майка сега няма да те познае. Нали стана пудел.

И те се съгласиха. Шаро взе въжето за дървата, триона и брадвата, а чичо Фьодор отиде да пали тр-тр Митя.

Котаракът им рече:

— Запомнете: само брези трябва да сечете. Брезовите дърва са най-добри.

Чичо Фьодор не се съгласи:

— А на мен ми е жал за брезите. Толкова са красиви.

Котаракът каза:

— Ти, чичо Фьодор, не мисли за красотата, а за студовете. Като скове четиридесет градуса, какво ще правиш?

— Не зная — отговори чичо Фьодор. — Само че ако всички започнат да секат брезите за дърва, у нас вместо гора ще останат само пънчета.

— Така е — съгласи се Шаро. — Единствено бабите ще са доволни, ако в гората има само пънчета. Че на тях може да се седи. А какво ще правят птиците и зайците? За тях помисли ли?

— Ще седна сега да ти мисля за зайците! — разсърди се котаракът. — А за мене кой ще помисли? Валентин Берестов ли?

— Кой е този Валентин Берестов?

— Не зная кой е. Така се казва параходът, на който е плавал моят дядо.

— Сигурно е бил добър човек, щом на него е плавал твоят дядо — каза момчето. — И той не би сякъл брези.

— А какво би правил? — попита котаракът.

— Сигурно би събирал съчки — предположи Шаро.

— И ние така ще направим! — реши чичо Фьодор.

И заминаха с Шаро да събират съчки. Натовариха със съчки целия трактор и още цяла купчина завързаха отзад с въжета. След това опекоха картофи на огън, гъби пекоха на пръчка и ядоха.

А тр-тр Митя ги гледа, гледа, че като започна да бибипка! Чичо Фьодор едва не се задави с картофа, а Шаро подскочи цели два метра.

— Съвсем забравих за това бръмкало — каза. — Помислих, че идва самосвал.

— А аз помислих, че избухна бомба — рече чичо Фьодор. — Трябва да му дадем нещо да яде. Иначе ще ни прати на оня свят. Бучи като параход.

Нахраниха трактора и решиха да се връщат в къщи. И изведнъж край тях притича заек. Че Шаро като закрещя:

— Гледайте — плячка!

Чичо Фьодор взе да го успокоява:

— Ти какво, забрави ли? Нали сега си пудел. Кажи: „Пфу, някакъв си заек! Сега зайците не ме интересуват. Сега най-важното е да нося чехлите на стопанина си“.

Но Шаро си знаеше своето:

— Пфу! Някакви си чехли! Чехлите не ме интересуват! Най-важното е да нося зайци на стопанина си! Сега ще му дам да се разбере!

И като духна след заека — Само дърветата хукнаха в обратна посока. А чичо Фьодор си тръгна към къщи. Донесе много съчки. Но Матроскин пак бе недоволен.

— От тези съчки никаква топлина няма да има — само пукотевица. Това не са дърва, а боклук. Аз друго ще направя.

Петнадесета глава
Писмо до института по Слънцето

Котаракът поиска от чичо Фьодор молив и започна да пише нещо.

Чичо Фьодор попита:

— Какво си намислил?

Котаракът отговори:

— Пиша писмо до един институт, където изучават слънцето. Имам връзки там.

— А какво е това „връзки“? — попита чичо Фьодор.

— Делови познанства — обясни котаракът. — Това е когато хората ни в клин, ни в ръкав си правят добрини, като на стари познати.

— Ясно — каза чичо Фьодор. — Ако например едно момче в автобуса, ей така, вземе, че отстъпи място на някоя баба, значи го е направило по приятелска линия. Като на стар познат.

— Не, това не е същото — обясни котаракът. — Просто момчето е било учтиво. Или пък и учителката му е пътувала в същия автобус. Но ако момчето някога е белило картофи вместо бабата, а тя през това време му е решавала задачите, тогава, значи, са имали делово познанство. И те винаги ще си помагат.

— А на тебе каква помощ ти е нужна?

— Искам да ми изпратят малко слънце. Домашно.

— Има ли такива слънца? — учуди се момчето.

— Ще видиш — каза котаракът и изведнъж закрещя: — Кой ми отмъкна молива?!

Сврачето Крадливко отговори от гардероба:

— Аз съм, раздавачът Печкин. Донесох списание „Мурзилка“.

— Дай го тука! — нареди Матроскин.

Само че не беше толкова лесно да се вземе нещо от Крадливко. Котаракът го гони половин час из къщата. Най-после си взе молива. Крадливко обаче му се разсърди. И щом Матроскин се обърнеше, той скачаше отзад и го клъвваше по опашката. Котаракът от изненада всеки път подскачаше до тавана. А чичо Фьодор се смееше със сълзи.

Накрая котаракът дописа писмото. Ето какво беше то:

„Скъпи учени,

При вас сигурно е топло. А при нас скоро ще дойде зимата. Но моят стопанин чичо Фьодор не разрешава да се сече природата на дърва. Не разбира, че с тия съчки ще замръзнем! Изпратете ни, моля ви се, домашно слънце. Иначе скоро ще стане късно.

С уважение, ваш котарак Матроскин.“

След това написа адреса:

„Москва, Институт по Физика на Слънцето, отдел Изгреви и Залези, за учения до прозореца с престилката без копчета. Който носи различни чорапи“.

Тогава се появи Шаро — носеше в зъбите си заека. И заекът изплезил език, и Шаро. И двамата изморени. Но затова пък Шаро бе щастлив, а заекът не особено.

— Ето — каза радостният Шаро, — хванах го.

— А защо? — попита котаракът.

— Как защо?

— Така. Какво мислиш да правиш с него?

— Не зная — отговори кучето. — Моята работа е ловджийството — да го хвана. А какво ще го прави решава стопанинът. Може да го даде в детската градина. А може да си наскубе пух и да си изплете ръкавици.

— Стопанинът решава, че трябва да се пусне — каза чичо Фьодор. — Животните трябва да живеят в гората. Няма нужда да правим в къщи зоологическа градина!

Шаро се натъжи, сякаш в него угасна лампичка, но не възрази. Чичо Фьодор даде на заека морков и го изнесе пред вратата.

— Хайде — каза, — бягай!

Но заекът не щеше да бяга. Седеше си кротко и се оглеждаше наоколо.

Тогава Матроскин взе да се безпокои: ама работа — още един квартирант се очертава! И така са предостатъчно!

Изнесе той скришом Шаровата пушка, промъкна се до заека и взе, че гръмна над ухото му. Заекът чак подскочи. Размаха лапички във въздуха и изхвърча от мястото си като куршум — фюуу! Самият Матроскин се изплаши не по-малко — и той като куршум отскочи на другата страна. Само пушката остана да лежи по средата и над нея се виеше син дим.

А Шаро стоеше на стълбите и от очите му се стичаха сълзи. Чичо Фьодор каза:

— Хайде, не плачи. Измислих какво да правя с тебе. Ще ти купим фотоапарат. Ще се занимаваш с фотолов. Ще фотографираш животните и ще изпращаш снимките в различни списания.

Това като че ли наистина беше най-добрият изход. От една страна, все пак беше лов. А от друга — нямаше нужда да се убиват никакви животни.

И Шаро зачака фотоапарата, както децата чакат Първи май.

Петнадесета глава
Теленцето

Откакто Матроскин мина в нелегалност, животът на чичо Фьодор се усложни. Кой ще изкарва Мурка на полето — чичо Фьодор. Кой ще ходи в магазина — чичо Фьодор. На кладенеца за вода — пак чичо Фьодор. А по-рано всичко това го вършеше котаракът. От Шаро също нямаше голяма полза. Защото му купиха фотопушка. Той от ранна утрин е в гората и по половин ден преследва някой заек, за да го фотографира. А после още половин ден го гони, за да му даде снимката.

И ето ти пак събитие. Сутринта, докато още опяха, някой почука на вратата. Матроскин страшно се изплаши — да не би да е дошъл професорът да си го вземе. И от печката направо в мазето — скок! (Сега той през цялото време държеше мазето отворено. А там имаше малко прозорче, за да може да изскочи оттам и през градините, през градините — право в гората!) Чичо Фьодор попита от леглото:

— Кой е там?

А пък то да бил Шаро:

— Моите поздравления! На нашата крава й се родило теленце!

Чичо Фьодор и котаракът затичаха към обора. Наистина: до кравата стоеше теленце. А вчера го нямаше.

Матроскин веднага започна да си придава важност: ето, гледайте, и от неговата крава има полза! Не само да яде покривки я бива. А теленцето ги гледа и мърда устни.

— Трябва да го вземем в къщи — каза котаракът. — Тук му е студено.

— И майката ли да вземем? — попита Шаро.

— Само майката ни липсва — каза чичо Фьодор. — Ще ни изяде всички покривки и чаршафи. Нека си стои тук.

Поведоха теленцето към къщи. Вътре го разгледаха. То беше мъхесто и мокро. И изобщо беше биче. Започнаха да мислят как да го кръстят. Шаро каза:

— Какво има да му мислим? Нека бъде Бобик.

Котаракът започна да се смее:

— Остава още Рекс да го кръстиш. Или Мурджо. Мурджо, Мурджо, мамин щурчо! Това е бик, а не някакъв си шпаньол. Трябва му сериозно име. Например Аристофан. Хем красиво име, хем задължава.

— А кой е този Аристофан? — попита Шаро.

— Не зная кой е — каза котаракът. — Така се е наричал параходът, на който е плавала баба ми.

— Едно е параход, а друго — теленце! — каза чичо Фьодор. Не на всеки ще се хареса да кръщават телета на негово име. Хайде да направим така. Нека всеки да измисли име и да го напише на един лист. Което листче изтеглим от шапката, така ще кръстим телето.

Всички се съгласиха. И започнаха да мислят. Котаракът измисли името Стремителен. Морско и красиво. Чичо Фьодор измисли името Гаврюша. То много подхождаше на теленцето. А ако порасне голям бик, никой няма да се страхува от него. Защото бикът Гаврюша не може да бъде зъл, а само добър.

А Шаро мисли, мисли и нищо не можа да измисли. И реши:

— Ще напиша първата дума, която ми дойде на ум.

И на ума му дойде думата „чайник“. Той така и написа и беше много доволен. Хареса му името Чайник. В него имаше нещо благородно, испанско. А когато започнаха да вадят имената от шапката, извадиха точно този Чайник. Котаракът направо ахна:

— Ама че именце! Все едно бикът Тиган или Котел. Да беше го кръстил Черпак.

— А ти, чичо Фьодор, какво измисли? — попита Шаро.

— Аз измислих Гаврюша.

— А аз Стремителен — каза котаракът.

— Пък на мен Гаврюша ми харесва! — обади се изведнъж Шаро. — Нека бъде Гаврюша. Аз така, на бърза ръка, го нарекох Чайник.

Котаракът се съгласи:

— Нека бъде Гаврюша. Много хубаво име. Рядко.

Така теленцето стана Гаврюша. И тогава те подхванаха интересен разговор. За това чие е телето. Нали бяха взели кравата под наем. Чичо Фьодор каза:

— Кравата е държавна. Значи и телето е държавно.

А котаракът не се съгласи:

— Кравата наистина е държавна. Но всичко, което тя дава — мляко ли ще бъде, телета ли, — е наше. Ти, чичо Фьодор, прецени сам. Ако вземем под наем хладилник, той чий е?

— Държавен.

— Правилно. А студът, който произвежда, чий е?

— Студът е наш. Нали заради студа го взимаме.

— И тук си прав. Всичко, което кравата дава, принадлежи на нас. За това сме я взели.

— Но ние сме взели само кравата. А сега стават две! Щом кравата не е наша, значи, и телето не е наше.

Матроскин взе да се сърди:

— Взели сме я. Но сме я взели с квитанция! — И донесе квитанцията. — Вижте какво е написано тук: „Кравата Рижка. Една“. За теле нищо не е написано. А щом сме взели кравата с квитанция, по квитанцията ще я върнем — една.

Тогава се намеси Шаро:

— Не мога да разбера защо спорите. Ти, Матроскин, нали се канеше да купиш завинаги кравата? Ако ти хареса. Купи я завинаги. И теленцето ще остане при нас.

— Аз с моята Мурка за нищо на света няма да се разделя — каза котаракът. — Непременно ще я купя завинаги. Аз само така си спорех. Защото чичо Фьодор не е прав.

А докато те спореха, теленцето не си губеше времето. Изяде две носни кърпи на чичо Фьодор. То беше черничко, а майка му — рижа. Но по характер приличаше на майка си: ядеше каквото му попадне.

Седемнадесета глава
Разговор с професор Сьомин

Откакто се появи теленцето Гаврюша, работата в стопанството стана още повече.

Тогава чичо Фьодор разбра, че без помощта на Матроскин, съвсем ще я закъса. Идеше му да се махне от селото и да се върне при родителите си. И той реши да поговори с професор Сьомин.

Облече си най-хубавата риза, най-хубавия панталон, среса се хубаво и тръгна.

И ето, стигна до вилата, където живееше професорът, и позвъни. Веднага се показа бабичка с прахосмукачка.

— Какво има, момченце?

— Искам да говоря с професора.

— Добре, влез — каза тя. — Само си изтрий краката.

Чичо Фьодор влезе и остана поразен — толкова чисто беше навсякъде. Всичко блестеше като в градски апартамент. Наоколо имаше шкафове с книги, кресла и столове. А кухнята беше цялата бяла.

Бабата хвана чичо Фьодор за ръка и го поведе към кабинета на професора.

— Ваня — рече тя, — при тебе идва един младеж.

Професорът вдигна глава от бюрото и каза:

— Здравей, момченце. Защо си дошъл?

— Искам да ви попитам за котарака.

— Какво за котарака?

— Да предположим, че сте имали котарак — започна чичо Фьодор. — А сега той живее на друго място и не иска да се върне при вас. Можете ли да си го вземете, или не?

— Не — отговори професорът. — Ако той не иска да се върне при мене, как ще го взема! Това няма да бъде правилно. А за кой котарак говорите?

— За котарака Матроскин. Той по-рано е живял при вас. А сега живее при мене.

— А вие откъде знаете, че не иска да се върне при мен?

— Той самият ми каза.

Професорът направо подскочи:

— Кой?

— Котаракът Матроскин.

— Слушайте, младежо — учуди се професорът, — къде сте виждали говорещи котараци?

— В къщи.

— Не може да бъде — каза професор Сьомин. — Аз цял живот изучавам езика на животните и зная малко котешки, но никъде не съм срещал говорещи котараци. Бихте ли ме запознали с него?

— А вие няма ли да си го вземете? Нали е вашият котарак?

— Няма. Няма да го взема. Знаете ли какво, елате ми на гости с този котарак! На обяд. Днес имам много вкусна супа.

Чичо Фьодор се съгласи и отиде да вика котарака. Той искаше да покани и Шаро, но Шаро категорично отказа:

— И без това не мога да седя прилично на масата, и изобщо ме е страх и се срамувам.

— От какво те е страх?

— Че ще ме вземат.

— Странно куче. Той нали каза, че, ако животното не иска, не може да го вземе.

— Казал е за котараците. А за кучетата още не е ясно. По-добре да си остана в къщи да проявявам снимки.

И тръгнаха само двамата с Матроскин. Като отидоха, масата вече беше сложена. Много красиво беше сервирана. Имаше и вилици, и лъжици, и хлябът беше нарязан. И супата наистина беше много вкусна — борш със сметана. А професорът през цялото време разговаряше с котарака. Питаше го:

— Искам да уточня. Как ще бъде на котешки език „Не се приближавайте до мен, ще ви одраскам“?

Матроскин отговаряше:

— Това няма да бъде на език, а на нокти. Трябва да се извие гърба, да се вдигне дясната лапа и да се извадят ноктите напред.

— А ако се добави „ш-ш-ш-ш-ш-ш“? — попита професорът.

— Тогава — каза котаракът — вече става котешка ругатня. Нещо като: „Не се приближавайте до мен, ще ви одраскам. И изобщо, вървете по дяволите кучешки“.

Професорът си записваше всичко. А след това им подари много бонбони и бурканче сметана за котарака.

— Да — каза, — имал съм не котарак, а злато. Но не съм разбирал това. Иначе отдавна щях да бъда академик.

После подари на чичо Фьодор своята книга за езика на животните и все ги канеше на гости. Обеща и той да им гостува. Изобщо, излезе много добър. Оттогава котаракът Матроскин престана да бъде в нелегалност и от най-малкото нещо да скача от печката в мазето.

Осемнадесета глава
Писмото на пощенския раздавач Печкин

А татко и мама съвсем се затъжиха за чичо Фьодор. Животът им опротивя. По-рано все не им оставаше време да се занимават с него: отнемаше им го домакинството, телевизорът и вечерните вестници. А сега толкова време им се освободи, че за двама чичо Фьодоровци щеше да стигне. Не знаеха къде да го дяват това време. Все за чичо Фьодор си говореха и поглеждаха в пощенската кутия — няма ли писма от селата Киселомляково.

Мама каза:

— Сега разбрах много неща. Ако чичо Фьодор се намери, ще му взема бавачка. Да не се отделя нито крачка от него. Тогава никъде няма да избяга.

— Не си права — каза татко. — Той е момче. На него му трябват приятели, тавани, колиби разни. А ти искаш да го превърнеш в мамина плезана.

— Не плезана, а глезана — поправи го мама.

— Ако ще и гризана да е! — викна татко. — Той си е момче! Сега вече даже момичетата са бесни! Минах покрай детската градина, когато слагаха децата да спят. Те подскачаха в леглата чак до тавана. Като скакалци! От гащичките си изскачаха. И на мен ми се дощя да скачам така!

— Хайде, давай! — каза мама. — Скачай до тавана! Изскачай си от гащичките! Само че няма да ти позволя да ми разваляш сина! И никакви кучета в къщи няма да има! И никакви котки! В краен случай ще се съглася на костенурка в кутия.

Така си разговаряха всеки ден. А мама ставаше все по-строга и по-строга. Беше решила да държи изкъсо и татко, и чичо Фьодор. Тогава започнаха да пристигат писмата от пощенските раздавачи. Първо едно. После още едно. После десет наведнъж. Но добри новини нямаше. Писмата бяха такива:

„Здравейте, татко и мамо,

Пише ви пощенският раздавач от село Киселомляково. Казвам се Василий Петрович Виличкин. Работя добре.

Вие питате няма ли е нашето село момче чичо Фьодор. Отговаряме: такова момче при нас няма.

Има един човек, който се казва Фьодор Фьодорович. Но той е дядо, а не момче. И сигурно не ви трябва.

Краят ни е красив и има много разни простори. Елате при нас да живеете и да работите. Поклон от всички киселомляковци.

Много поздрави пощенски раздавач

Виличкин“.

или такива:

„Уважаеми татко и мамо,

Пишете, че ви е напуснал чичо ви. Нека си върви. Но какво общо има момчето? Да не би да е тръгнал като момче, а пък да е станал чичо? Тогава не е ясно за кого са подаръците.

Напишете ни с бабата, за да знаем. Само че по-бързо, защото се каним да ходим в почивен дом, втора смяна. Много искаме да знаем отговора на тази загадъчна тайна.

Пощенски раздавач Лъжичкин с бабата си“.

Получиха много различни писма, но това, което им трябваше, го нямаше.

Мама каза:

— Няма да намерим чичо Фьодор. Вече пристигнаха двадесет и едно писмо, а за него нито дума.

Татко я успокои:

— Нищо, нищо. Ще почакаме двадесет и второто.

И ето че то дойде. Мама го отвори и не повярва на очите си.

„Здравейте, татко и мамо,

Пише ви пощенският раздавач Печкин от село Киселомляково. Вие питате за момчето чичо Фьодор. Написали сте и обява във вестника. Това момче живее при нас. Скоро се отбих при него да видя дали всички котлони са изключени, а кравата му ме подгони на дървото.

А после пих чай при тях и незабелязано отрязах едно копче от якето му. Вижте ваше ли е това копче. Ако е ваше, значи, и момчето е ваше.“

Мама извади копчето от плика, че като се разкрещя:

— Това копче е мое! Аз самата го приших на чичо Фьодор!

Татко също започна да крещи:

— Ура!

И от радост подхвърли мама към тавана. Чак очилата му паднаха! Затова не я видя, та да я хване. Добре, че тя се приземи на дивана, иначе татко щеше да си изпати.

А мама продължи да чете:

„При вашето момче всичко е наред. И трактор си има, и крава. Храни най-различни животни. И котарак си има, от хитър по-хитър. Заради този котарак се озовах в лудницата: почерпи ме с мляко, от което се полудява.

Можете да дойдете да си вземете момчето, защото то нищо не знае. И аз нищо няма да му кажа. А на мене ми донесете велосипед. С него ще разнасям пощата. И от нови панталони не бих се отказал.

Довиждане.

Пощенският раздавач на село Киселомляково, Можайски район, Печкин.“

След това писмо мама и татко започнаха да се стягат за път, а чичо Фьодор нищо не подозираше.

Деветнадесета глава
Колетът

Сутрин навън вече имаше лед — наближаваше зимата. И всеки си гледаше работата. Шаро тичаше по горите с фотоапарата. Чичо Фьодор майстореше хранилки за птиците и горските животни. А Матроскин обучаваше Гаврюша. Учеше го на всичко. Хвърли пръчка във водата, а телето я донася. Каже му: „Легни!“ — Гаврюша ляга. Заповяда му: „Дръж!“ — то веднага тича и започва да боде.

Прекрасен бик-пазач ставаше от него. Веднъж, когато всеки си гледаше работата, при тях дойде раздавачът Печкин.

— Тук ли живее котаракът Матроскин?

— Аз съм Матроскин — каза котаракът.

— Имате колет. Ето го. Само че няма да ви го дам, защото нямате документи.

Чичо Фьодор попита:

— Тогава защо го донесохте?

— Защото така трябва. Щом е пристигнал колет, трябва да го донеса. А щом няма документи, не трябва да го давам.

Котаракът викна:

— Дайте ми колета!

— Какви документи имате? — попита раздавачът.

— Лапи, опашка и мустаци! Ето ми документите!

Но с Печкин не можеше да се спори.

— Документите винаги имат печат и номер. Имате ли номер на опашката си? А мустаците могат и да се подправят. Ще трябва да върна колета обратно.

— Какво да правим сега? — попита чичо Фьодор.

— Не зная. Но сега ще идвам у вас всеки ден. Ще донасям колета, ще питам за документите и ще го отнасям обратно. Така две седмици. А след това колетът ще замине за града. Щом никой не го е получил.

— А това правилно ли е? — попита момчето.

— Така е по правилата — отговори Печкин. — Аз може много да ви обичам. Може и да плача. Но правилата не трябва да се нарушават.

— Той няма да плаче — каза Шаро.

— Това вече си е моя работа — отговори Печкин. — Ако искам, ще плача, ако искам — няма да плача. Аз съм свободен човек! — И си отиде.

От яд Матроскин искаше да насъска срещу него Гаврюша, но чичо Фьодор не му позволи. Той каза:

— Ето какво измислих. Ще намерим сандъче, такова като на Печкин, и ще напишем на него всичко. И нашия адрес, и обратния. И печати ще направим, и с канап ще го вържем. Печкин ще дойде, ще го поканим да пие чай, а ние ще вземем и ще сменим сандъчетата. Колетът ще остане при нас, а празното сандъче ще отиде при учените.

— Защо празно? — каза Матроскин. — Ще сложим вътре гъби или орехи. Нека учените да получат подарък.

— Ура! — разкрещя се Шаро. От радост повика Гаврюша: — Гаврюша, ела при мен! Дай лапа!

Гаврюша протяга крак и маха с опашка, съвсем като куче.

Така и направиха. Намериха сандъче, сложиха в него гъби и орехи. И писмо:

„Скъпи учени,

Благодарим за колета. Желаем ви здраве и изобретения.

И особено разни открития.“

И се подписаха:

„Чичо Фьодор — момче,

Шаро — ловджийско куче.

Матроскин — котарак по стопанските въпроси.“

След това написаха адреса, направиха всичко както трябва и зачакаха Печкин. През нощта не можаха да заспят. Все си мислеха: ще стане ли, или няма да стане.

На сутринта котаракът направи банички. Чичо Фьодор запари чай. А Шаро и Гаврюша току тичаха на улицата да видят идва ли Печкин, или не идва. Най-после Шаро съобщи:

— Идва!

Печкин се приближи и почука на вратата.

Крадливко попита от гардероба:

— Кой е?

Печкин отговори:

— Аз съм, раздавачът Печкин. Донесох колет. Само че няма да ви го дам. Защото нямате документи.

Матроскин излезе на стълбите и спокойно каза:

— На нас не ни и трябва. Тоя колет и без това нямаше да го вземем. За какво ни е вакса?

— Каква вакса?

— Обикновена. С каквато се лъскат обувки — обясни котаракът. — В този колет сигурно има вакса.

Печкин чак се опули:

— Че кой ви е изпратил толкова вакса?

— Чичо ми — рече котаракът. — Той живее при пазача на завода за вакса. И има страшно много вакса. Просто не знае какво да я прави. Затова я изпраща на когото му падне!

Печкин се обърка. И тогава Шаро подуши колета и каза:

— Не, това не е никаква вакса.

Печкин се зарадва:

— Виждате ли! Не е вакса.

— Вътре има сапун! — каза Шаро.

— Какъв сапун?! — викна Печкин. — Съвсем ме объркахте! Защо ви изпращат толкова сапун? Да не би да откривате баня?

— Ако е сапун — каза чичо Фьодор, — значи, леля ми го е изпратила, Зоя Василиевна. Тя работи в сапунената фабрика като изпитател. Изпробва сапуните. Освен това не може да се качи в автобус. Особено когато вали.

— От къде на къде? — учуди се Печкин.

— Като вали, тя цялата се покрива със сапунена пяна. В автобуса има много хора и като я притиснат, все се изплъзва. А веднъж се пързаля по стълбата до първия етаж.

Този път вече Шаро попита:

— Защо?

— Защото миеха стъпалата. Беше мокро. А тя нали е хлъзгава, насапунисана.

Печкин го изслуша и каза:

— Дали е сапун, или не е сапун, все едно, няма да ви дам колета! Защото нямате документи. И изобщо, няма защо да ми мътите главата. Аз не съм глупак! — и сам се чукна по главата.

А сврачето чу чукането и попита:

— Кой е?

— Аз съм, раздавачът Печкин. Донесох ви колет. Тоест не го донесох, а го отнасям. А ти, бъбрице, мълчи си там на гардероба!

Котаракът му каза:

— Хайде, не се сърдете. По-добре елате да пием чай. И баничките са на масата.

Печкин веднага се съгласи:

— Много обичам банички. И изобщо у вас ми харесва.

Заведоха го на масата. Само че Печкин беше хитър. Не се разделяше с колета. Даже седна върху него, вместо на стола.

Тогава чичо Фьодор сложи бонбоните на другия край на масата. За да се пресегне Печкин към тях и да се надигне от колета. Ала не беше толкова лесно да го надхитрят. Той не стана от колета, а помоли:

— Подайте ми онези бонбони. Много са хубави!

Току-виж, изял всичките бонбони. И тогава Крадливко спаси положението. Печкин сложи два бонбона в джоба на ризата си, да си ги занесе в къщи. А сврачето кацна на рамото му и измъкна бонбоните. Раздавачът викна:

— Дай ми ги! Те са си мои!

И хукна след сврачето. Крадливко се мушна право в кухнята. Печкин — след него. И тогава Матроскин смени колета. Дотича Печкин с бонбоните и пак седна на колета. Но колетът вече не беше същият.

Най-после изпиха всичкия чай и изядоха баничките. А Печкин продължаваше да седи. Мислеше, че ще му дадат още нещо. Шаро му намекна:

— Не е ли време да се върнете в пощата? Скоро ще затворят.

— Нека затварят. Имам си ключ.

Матроскин също рече:

— Струва ми се, че у вас не е изключен котлонът. Напълно е възможно да стане пожар.

— Аз нямам котлон — отговори Печкин.

Тогава Шаро тихичко попита чичо Фьодор:

— Може ли просто да го ухапя? Защо не си отива?

Печкин имаше добър слух. Та чу.

— А, така ли било! — извика той. — Аз идвам при вас с открито сърце, а вие се каните да ме хапете?! Моля! Повече няма да ви нося колета. Още утре ще го изпратя обратно.

А на тях точно това им трябваше. И щом си отиде, те заключиха вратата и започнаха да разопаковат колета.

Двадесета глава
Слънчицето

Най-отгоре в колета имаше писмо:

„Скъпи котарако,

Ние всички те помним. Жалко, че се изгуби.“

— Ами, изгубил съм се! — рече Матроскин. — Домакинът ме изгони.

„Радваме се, че живееш, добре. А природата не трябва да се сече на дърва. Стопанинът ти е прав.

Изпращаме ти слънце, малко, домашно. Знаеш как да си служиш с него. Виждал си при нас. Изпращаме и регулатор — да става по-топло и по-студено. Ако нещо си забравил, пиши ни, всичко ще ти обясним.

Всичко хубаво. Институт по Физика на Слънцето. Ученият до прозореца с престилката без копчета, който вече има еднакви чорапи — Курляндски.“

Котаракът каза:

— Сега ще ме слушате и няма да ми пречите.

Той извади от сандъчето хартия, свита на тръба. Това беше голяма картинка-ваденка, на която беше нарисувано слънце. Само че не с бои, а от медни жички. Картинката трябваше да бъде залепена на стената и включена в контакта.

Те дружно се заловиха да местят гардероба, за да могат по-удобно да залепят слънцето на тавана. А на Крадливко това не му хареса. Той започна да ги замеря с разни неща, да съска и да хапе. Но въпреки това те преместиха гардероба. Котаракът взе слънцето, намокри го и го залепи на тавана. А жичките включи в електрическата мрежа. Не направо, а през една черна кутия. На кутията имаше лостче. Котаракът завъртя малко лостчето и чудото стана: слънцето започна да свети. Отначало крайчето, после още малко. В стаята веднага стана топло и светло. И всички се зарадваха и заскачаха. И сврачето на гардероба също заскача. Само че не от радост, а защото му стана топло. Те бързо преместиха гардероба на мястото му.

Чичо Фьодор каза:

— Правете каквото си искате, а пък аз ще се пека.

Той постла одеяло на пода, легна на него по гащи и подложи гръб на слънцето. И котаракът легна на одеялото, започна да се грее.

Всичко в къщата оживя. И цветята се протегнаха към слънцето, и пеперуди изскочиха отнякъде. И теленцето Гаврюша започна да скача като на поляната и само да се боде от радост.

А навън — влажно, студено, киша. Скоро ще дойде зимата. Къщичката им отдалеч просто свети, като играчка. Даже един синигер зачука по прозореца. Но не го пуснаха. Да не се глези. Като стане много студено, тогава, моля, заповядайте.

И си заживяха прекрасно. Сутрин си включваха слънчицето и по цял ден се топлеха. Навън студ, а при тях топло лято.

А раздавачът Печкин беше любопитен. Гледа той — из цялото село хората палят печки, от комините излиза дим, а при чичо Фьодор няма дим. Пак нередност. Той реши да разбере каква е работата. Дойде при чичо Фьодор и рече:

— Здравейте. Донесох ви вестник „Съвременен раздавач“.

А в това време очите му все в печката. Гледа — дърва не горят, а в къщата е топло. Нищо не може да разбере, а пък не вижда домашното слънце. Защото е точно над него, на тавана. Пече му на главата.

Чичо Фьодор каза:

— Ние не сме абонирани за вестник „Съвременен раздавач“. Този вестник е за възрастни.

— Много жалко! — съжали Печкин. — Значи, нещо съм объркал. — А през това време очите му шарят наоколо, търсят дали няма някъде електрически котлон или печка.

Слънцето го грее. Стои той, облива се в пот, но не си отива. Иска да открие тайната.

— Значи не сте абонирани за „Съвременен раздавач“? Много жалко. Това е полезен вестник. Там пишат за най-различни неща.

— А приказки печатат ли? Или разкази за животни? — попита чичо Фьодор.

А Матроскин завъртя лостчето на слънчевата кутия. Направи слънцето още по-топло. Печкин дори си свали шапката от топлина. Само че му стана още по-лошо: слънцето печеше направо на голото му теме.

— Приказки за животни ли? — попита. — Не, там повече пишат за това как трябва да се разнася пощата и как автоматите лепят марки.

От топлината в главата му всичко се обърка. Каза:

— Не, обратно, автоматите носят пощата и лепят марки като животни.

— А какви животни лепят марки? — заинтересува се Шаро. — Коне ли?

— Какво общо имат конете? — изненада се раздавачът. — Аз нищо не съм казвал за коне. Аз казах, че животните работят на автомати и пишат приказки за това как конете трябва да разнасят пощата.

Той замълча и започна да си събира мислите.

— Дайте ми термометър. Май имам температура. Искам да премеря колко градуса е.

Котаракът му донесе термометъра и сложи стола под слънцето. Печкин почука по термометъра, за да свали температурата. А Крадливко попита:

— Кой е?

— Аз съм, раздавачът Печкин. Донесох списание „Мурзилка“.

— Какво общо има „Мурзилка“? — попита котаракът.

— А-а, да! Донесох ви „Съвременен раздавач“, за който вие не сте абонирани. Защото нямате документи.

Вече съвсем се беше сварил. От него започна да се вдига даже пара като от самовар. Извади термометъра и рече:

— Тридесет и шест и шест. Май че всичко е наред.

— Какво ти наред! — викна котаракът. — Имате температура четиридесет и два!

— Защо? — изплаши се Печкин.

— Защото имате тридесет и шест и шест. Колко прави това заедно?

Раздавачът пресметна на едно листче. Излезе четиридесет и два.

— Ох, майчице! Значи вече съм умрял. Бързо да тичам в болницата! Колкото пъти дойда у вас, толкова пъти се озовавам в болницата… Не обичате вие раздавачите!

А те обичаха раздавачите. Просто не обичаха Печкин. Той на вид беше добричък, а всъщност — лош и любопитен.

Само че с това слънце не всичко беше наред. Заради това слънце започна най-голямата им неприятност. Разболя се чичо Фьодор.

Двадесет и първа глава
Болестта на чичо Фьодор

В къщи чичо Фьодор ходеше все по шорти — за да почернее. Стана съвсем кафяв, сякаш беше пристигнал от морето. А като излизаше навън, трябваше да се облича. Първо фланелката, после ризата, после панталоните, после пуловера, после шапката, шала, палтото, ръкавиците, валенките. Толкова работи. Добре им беше на котарака и на Шаро — кожухът им си е винаги на тях. Даже се къпят заедно с кожуха.

Веднъж чичо Фьодор трябваше да излезе навън да нахрани синигерите. Той не се облече, а изскочи за малко направо по шорти. Пък навън беше студено, навалял бе сняг. И чичо Фьодор настина. Върна се в къщи — тресе го. Температурата му се покачи. Пъхна се под одеялото — не иска нито да яде, нито да пие. Лошо му е. Каза:

— Матроскин, Матроскин, май че се разболях.

Котаракът се разтревожи, започна да го пои с чай и сладко. Кучето хукна към магазина да купи мед. Но на чичо Фьодор му ставаше все по-лошо. Лежеше под одеялото, пред него бяха играчките и книжките му, а той не ги и поглеждаше. Шаро отиде в кухнята, седна в ъгъла и заплака. Искаше да помогне на чичо Фьодор, а не можеше.

— По-добре аз да бях се разболял!

И котаракът съвсем се обърка:

— Аз съм виновен, не опазих чичо Фьодор… И защо изписах това слънце?

Гаврюша се приближи до момчето, лизна му ръката: хайде, ставай, чичо Фьодор, какво се излежаваш! А чичо Фьодор не става. Гаврюша беше глупавичък, още бе малък. Не разбираше какво е това болест, а Шаро и котаракът добре разбираха.

Котаракът каза:

— Аз ще изтичам до града за лекар. Трябва да спасяваме чичо Фьодор.

— Къде ще тичаш? — попита Шаро. — Навън има виелица. Ще се загубиш.

— По-добре да се загубя, отколкото да гледам как чичо Фьодор се мъчи.

— Тогава нека аз да изтичам — предложи Шаро. — Аз по-добре тичам.

— Работата не е в тичането — отговори котаракът. — Аз познавам един добър лекар, детски. Него ще доведа.

Той стопли млякото в едно шише, зави го в кърпа и вече се канеше да тръгва, когато на вратата се почука. Крадливко попита:

— Кой е?

Отвън отговориха:

— Свои.

Котаракът рече:

— В такова време своите си стоят в къщи. Гледат телевизия. Само чуждите се разхождат. Няма да отваряме вратата!

Чичо Фьодор помоли от леглото:

— Отворете… Моите татко и мама са пристигнали.

Точно така. Това бяха татко и мама. С тях беше дошъл и Печкин.

— Виждате ли докъде докараха детето ви. Трябва веднага да бъдат предадени в поликлиниката за опити!

Шаро освирепя и се нахвърли да хапе раздавача по валенките. Печкин едва свари да изскочи през вратата!

А мама вече командуваше:

— Веднага ми дайте грейка!

Шаро и котаракът се хвърлиха, преобърнаха всичко — няма грейка! Котаракът предложи:

— Нека аз да бъда грейка. Аз съм много топъл.

Мама взе Матроскин, уви го в една хавлиена кърпа и го сложи при чичо Фьодор в леглото. Котаракът прегърна чичо Фьодор с лапи и започна да го топли.

— Сега ми дайте всичките си лекарства.

Шаро донесе със зъби кутията с лекарствата и мама даде на чичо Фьодор една таблетка с горещо мляко. И чичо Фьодор заспа.

— Само че това не е достатъчно — рече мама. — Трябва да му се направи инжекция с пеницилин. Имате ли пеницилин?

— Не — отговори котаракът.

— А в селото има ли аптека?

— Няма.

— Аз ще отида в града за пеницилин — каза татко.

— Как ще отидеш? — попита мама. — Вече няма автобуси.

— Значи ще извикаме „Бърза помощ“ от града. Не може така — детето да е болно, а да не може да му се помогне.

Мама погледна през прозореца и поклати глава.

— Не виждаш ли какво става навън! Никаква „Бърза помощ“ няма да може да мине. Ще трябва да я измъкват с трактор. Горкият ми чичо Фьодор!

А Матроскин като подскочи! Че като закрещя!

— Ама какви глупаци сме всички! А тр-тр Митя за какво е? Нали си имаме трактор!

Татко се зарадва:

— Добре си живеете! Даже трактор си имате! Хайде, по-бързо да го запалим! Да налеем бензин!

Шаро каза:

— Нашият трактор е особен. Продуктов. Работи със супа. С кренвирши.

Татко не се учуди. Нямаше време.

— Имаме цяла чанта с продукти. И портокали, и шоколад. Стават ли?

— Не — каза котаракът. — Не стават. Няма защо да глезим Митя. Имаме цяла тенджера варени картофи.

Татко и Шаро отидоха да запалят Митя. Митя много се зарадва. Запя някаква тракторна песен и така тръгнаха към града с пълна картофена скорост.

А Матроскин и мама останаха да лекуват чичо Фьодор. Мама казваше:

— Дайте ми мокра кърпа!

Матроскин я донасяше.

Мама казваше:

— А сега термометъра.

Котаракът:

— Заповядайте!

Мама дори не беше си представяла, че котараците могат да бъдат толкова умни. Тя си мислеше, че ги бива само да крадат месо от тенджерите и да мяукат по покривите. А пък този беше не котарак, а цяла медицинска сестра!

Матроскин направи още чай и нахрани мама с банички. Мама много го хареса. Хем умее всичко да прави, хем даже можеш да си поговориш с него.

Мама каза:

— Аз съм виновна за всичко. Не трябваше да ви гоня. Ако бяхте останали у нас, чичо Фьодор нямаше да избяга. И в къщи щеше да има ред. И татко можеше да се поучи от вас.

Котаракът се притесни:

— Голяма работа, банички! Аз мога и да бродирам, и на шевна машина да шия.

Така те лекуваха чичо Фьодор и разговаряха до полунощ. Тогава се върна и тр-тр Митя с татко и с лекарствата.

Двадесет и втора глава
У дома

Утрото на другия ден беше прекрасно. Навън грееше слънце и снегът почти се беше стопил. Усмихна се топлата късна есен.

Котаракът се събуди пръв и приготви чай. След това издои кравата и даде на чичо Фьодор мляко. Татко рече:

— Хайде да измерим температурата на чичо Фьодор. Може вече да е оздравял.

Сложиха му термометъра, а пък Шаро каза:

— На мен носът ми е термометър. Ако е студен, значи съм здрав. А ако е топъл, значи съм се разболял.

— Много добър термометър — каза татко. — Само че как да го тръснеш? Или как да го сложиш на друг? Ако например се разболея аз, какво да правя — твоя нос ли да си пъхна под мишницата?

— Не зная.

— Ето, виждаш ли? — рече татко.

Но изведнъж Крадливко излетя от гардероба и се стрелна право към леглото при чичо Фьодор. Беше забелязал, че под мишницата му нещо блести. Всички гледаха към татко, а Крадливко открадна термометъра.

— Дръжте го! — викна татко. — Температурата излетя!

Докато гониха Крадливко, вдигнаха такъв шум, че даже Мурка дойде от обора да погледне през прозореца. Пъхна глава в стаята и каза:

— Пфу! Никак не е смешно.

Всички направо седнаха. И таз добра! Мурка говори!

— Ама ти си можела да говориш? — попита котаракът.

— Ъхъ!

— А защо по-рано мълчеше?

— Така, мълчах си. За какво да говоря с вас?… О-о, каква салатка расте!

— Това не е салатка! — изкрещя котаракът. — Това е столетник! — И изблъска Мурка от прозореца.

Хванаха температурата и видяха, че е нормална. Чичо Фьодор беше почти оздравял. Мама каза:

— Щеш не щеш, синко, но ще трябва да те вземем в града. Имаш нужда от грижи.

— А ти, ако искаш да вземеш котарака или Шаро, или някой друг, взимай ги! Ние няма да възразяваме — добави татко.

Чичо Фьодор попита котарака:

— Ще дойдеш ли с мене?

— Ако бях сам, щях да дойда. Но Мурка? Ами стопанството? Ами запасите за зимата? Пък и вече свикнах със селото и с хората. Вече всички ме познават, поздравяват ме. А в града трябва да живееш хиляда години, за да започнат да те уважават.

— А ти, Шаро, ще дойдеш ли?

Шаро не знаеше какво да каже. Точно беше намерил мястото си в живота — захвана се с фотолов — и да замине.

— Ти, чичо Фьодор, по-добре оздравявай и се върни при нас.

Татко рече:

— Ние всички заедно ще идваме при вас. На гости.

— Правилно — каза Матроскин. — Идвайте при нас в неделя да се пързаляме на ски. А през лятото в отпуск. А чичо Фьодор, като тръгне на училище, ще си кара при нас ваканциите — лятната и зимната.

Така решиха.

Мама навлече чичо Фьодор с всички топли дрехи и нареди на татко да нахрани добре трактора. След това попита Матроскин:

— Какво да ви изпратим от града?

— Ние тук всичко си имаме. Само книжките ни са малко. И още ми се ще да си имам барета с лентички. Като на моряците.

— Добре — каза мама. — Непременно ще ви изпратя. И моряшка фланелка ще ви намеря. А на тебе, Шаро, нищо ли не ти трябва?

— Не е лошо да си имам малко радио. Ще си слушам предаванията в колибката. И камера. Ще снимам кино за животните.

— Добре — каза татко. — С това ще се заема аз. Лично.

И те започнаха да се товарят на трактора: мама, татко, чичо Фьодор и Шаро. Шаро трябваше да върне обратно Митя. Тръгнаха. Изведнъж Матроскин изскочи от портичката.

— Спрете, спрете!

Спряха. И той им подаде Крадливко.

— Ето, вземете. С него ще ви бъде по-весело.

Татко попита от кабината:

— Това кой е?

Крадливко отговори:

— Аз съм, раздавачът Печкин. Донесох списание „Мурзилка“.

И всички си спомниха за Печкин. Мама каза:

— Ох, колко е неудобно, съвсем забравихме за него…

— И правилно — рече Шаро. — Той е толкова лош.

— Дали е лош, или не, не е важно. Важното е, че сме му обещали велосипед.

— Тук има ли велосипеди? — попита татко.

— Не — каза Шаро.

— Можете да направите друго — предложи Матроскин. — Купете му билети от лотарията. За сто рубли. Нека спечели каквото си иска. Ако ще мотоциклет, ако ще кола. Нали той продава билетите. Двойна изгода ще има. И от продажбата на билетите, и от печалбата.

Така и направиха. Купиха от Печкин билети и ги занесоха на самия Печкин в пощата. Раздавачът чак се трогна:

— Благодаря ви! Аз защо бях лош? Защото нямах велосипед. А сега веднага ще започна да се подобрявам. И ще си взема някакво животинче, за да ми бъде по-весело — като се върна в къщи, то ще ми се радва!… Идвайте в нашето Киселомляково…

Най-после пристигнаха в къщи. Веднага сложиха чичо Фьодор да спи. После хукнаха да купят моряшка фланелка, книжки и камера. След това всички обядваха. Особено тракторът. И мама през цялото време придумваше Шаро да остане да спи. Но той не се съгласи:

— На мен ще ми е добре тук с вас. А Матроския там е сам със стопанството и с телето. Трябва да тръгвам.

Тогава мама каза:

— Как ще тръгне сам с трактора? Нали всеки милиционер ще го спре? Не може такова нещо: куче на волана!

Татко се съгласи:

— Така е, така е. Страхувам се, че цялата милиция по пътя ще почне да се хваща за главата. И насрещните шофьори също. Колко катастрофи могат да станат?!

Шаро предложи:

— Хайде да направим така, та да не тревожим милицията. Имате ли очила и шапка? И стари ръкавици.

Татко донесе всичко. Шаро се издокара, облече и моряшката фланелка и попита:

— Е, как е?

Татко каза:

— Отлично! Учен адмирал от запаса пътува с трактора си извън града, за да навести баба си.

Мама рече:

— Че е адмирал, е ясно — щом е с моряшка фланелка. Че е учен, също е ясно, защото е с очила. Но какво общо има бабата?

— Такова. По това време гъби няма. Плодове също. Само бабите са останали.

Мама каза:

— Цял живот само глупости говориш. И глупави съвети даваш. Това не ме учудва. Но защо глупостите ти винаги излизат верни, никога не мога да разбера.

— Затова — рече татко, — защото най-добрият съвет винаги е неочакван. А неочакваното винаги изглежда глупаво.

Шаро каза:

— Всичко това, което говорите, е много интересно. Макар нищо да не разбирам. Но е време да тръгвам. Ама нека да не се целуваме. Не обичам нежностите.

И татко се съгласи. Той също не обичаше нежностите. И мама се съгласи. Тя обичаше нежностите. Но не беше свикнала с Шаро.

И Шаро тръгна. А чичо Фьодор спеше. И му се присънваха само хубави неща.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.